Programul FreeEX

LIBERTATEA DE EXPRIMARE ȘI NOUL COD CIVIL

- Membră a Reţelelor Internaționale Reporteri fără Frontiere și IFEX -
București 
2014

Autor: Dan Mihai

Dan Mihai este avocat, membru al Baroului București, și consultant juridic pentru Asociația pentru Apărarea Drepturilor Omului în România – Comitetul Helsinki. Dan Mihai asistă și reprezintă victime ale abuzurilor autorităților, depune plângeri și reprezintă cauze în fața Curții Europene a Drepturilor Omului, desfășoară investigații extra-judiciare în cazuri de încălcare a drepturilor omului. 
Dan Mihai colaborează de peste 10 ani cu Programul FreeEx al ActiveWatch, ca formator în programe de pregătire în domeniul drepturilor la libertatea de exprimare, libertatea presei și accesul la informații pentru jurnaliști, avocați, judecători sau procurori și ca expert în acțiuni de advocacy pentru reformarea legislației care limitează aceste drepturi. 
Este autor al mai multor publicații cu caracter juridic: „Ghidul juridic pentru ziariști” publicat în 3 ediții, „Ghidul avertizorului de integritate din instituțiile publice de presă (radio, televiziune, agenție de presă)”, editate de ActiveWatch. A coordonat publicarea a trei volume și într-o bază de date online a colecției „Jurisprudența internațională în materia libertății de exprimare”.

Ghidul de față completează “Ghidul juridic pentru ziariști”, ediția III (Autori: Monica Macovei, Adriana Dăgăliță, Dan Mihai), publicat de ActiveWatch în 2009 (www.activewatch.ro).

Acest ghid este finanțat de Open Society Institute (OSI).
Conținutul acestui ghid nu reflectă în mod necesar opinia OSI.

Coordonator publicație:
Maria Popa, Liana Ganea, Răzvan Martin

Autor:
Dan Mihai

Tehnoredactare şi design:
Dan Ichimescu

Finanţator:
Open Society Institute

CC BY 3.0
ActiveWatch
Membră a Reţelei Reporteri fără Frontiere
Calea Plevnei nr. 98, bl. 10C, sector 1, București; CP 2 OP 67
021 313 40 47 021 637 37 67
office@activewatch.ro www.activewatch.ro

Cont IBAN: RO 83 BTRL 0450 1205 A793 02XX
Banca Transilvania Sucursala Știrbei Vodă
C.I.F. 18912239

Cuprins
Considerații generale
Art. 70 - „Dreptul la libera exprimare”
Art. 71 - „Dreptul la viaţa privată”
Art. 72 - „Dreptul la demnitate”
Art. 73 - „Dreptul la propria imagine”
Art. 74 - „Atingeri aduse vieţii private”
Art. 75 - „Limite”
Art. 76 - „Prezumţia de consimţământ”
Art. 79 - „Interzicerea atingerii memoriei persoanei decedate”
Art. 252 - „Ocrotirea personalităţii umane”
Art. 253 - „Mijloace de apărare”
Art. 254 - „Apărarea dreptului la nume”
Art. 255 - „Măsuri provizorii”
Art. 256 - „Decesul titularului dreptului nepatrimonial”
Art. 257 - „Apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei juridice”
ANEXA
ARTICOLE DIN NOUL COD CIVIL CARE VIZEAZĂ LIBERTATEA DE EXPRIMARE
CAPITOLUL II
TITLUL V
Apărarea drepturilor nepatrimoniale
Ocrotirea personalităţii umane
CAPITOLUL VI
Obligaţiile

Considerații generale

Până la NOUL COD CIVIL (Legea nr. 287/2009, intrată în vigoare la 1.10.2011), reglementarea limitelor libertății de exprimare era mai mult o creație a jurisprudenței.

Instanțele naționale aplicau un text cu caracter general din vechiul cod civil, care reglementa răspunderea civilă delictuală, respectiv art. 998 din vechiul cod, potrivit căruia: „Orice faptă a omului, care cauzează altuia prejudiciu, obligă pe acela din a cărui greșeală s-a ocazionat, a-l repara.”

Desigur, începând cu anul 1994, când România a ratificat, prin Legea nr. 30/1994, Convenția Europeană a Drepturilor Omului (Convenția), jurisprudența națională a trebuit să țină cont, alături de art. 998 din vechiul cod civil, și de art. 10 din Convenție, care reglementează libertatea de exprimare, precum și de jurisprudența în materie a Curții Europene a Drepturilor Omului (CEDO).

Având în vedere art. 11 al. 2 și art. 20 al. 2 din Constituție, se poate conchide că principala reglementare internă a libertății de exprimare este, începând cu anul 1994, Convenția Europeană a Drepturilor Omului (în special, art. 10 din Convenție) împreună cu jurisprudența CEDO.

Din acest motiv, orice lege/ordonanță internă ulterioară anului 1994 nu se poate modifica sau deroga de la Convenție și de la jurisprudența CEDO.  

Aceeași este situația și cu noul Cod civil (ncc), care, sub aspectul libertății de exprimare, nu poate introduce reguli sau restricții noi, altele decât cele deja statuate prin jurisprudența CEDO în aplicarea art. 10 din Convenție.

În acest sens, art. 4 din ncc, denumit „Aplicarea prioritară a tratatelor internaţionale privind drepturile omului”, reia principiul din art. 20 al. 2 din Constituție și prevede că, în materiile reglementate de ncc, dispoziţiile privind drepturile şi libertăţile persoanelor vor fi interpretate şi aplicate în concordanţă cu Constituţia, Declaraţia Universală a Drepturilor Omului, pactele şi celelalte tratate la care România este parte. Dacă există neconcordanţe între pactele şi tratatele privitoare la drepturile fundamentale ale omului, la care România este parte, şi prezentul cod, au prioritate reglementările internaţionale, cu excepţia cazului în care prezentul cod conţine dispoziţii mai favorabile.

Prezintă importanță și o altă prevedere din ncc prin care se reafirmă preeminența Convenției și a jurisprudenței CEDO.

Astfel, art. 75 al. 1 din ncc prevede: „Nu constituie o încălcare a drepturilor prevăzute în această secţiune [secțiune denumită „Respectul vieţii private şi al demnităţii persoanei umane”] atingerile care sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte.” Exemplul cel mai relevant de astfel de convenție internațională privitoare la drepturile omului este Convenția Europeană a Drepturilor Omului. 

Concluzia este că, potrivit art. 75 din ncc, apărările eficiente privind libertatea de exprimare urmează a fi făcute tot prin invocarea jurisprudenței CEDO referitoare, în principal, la aplicarea articolelor 10, 8 și 6 din Convenție.

Pentru aceste motive, prezentarea sistematizată, într-un mod accesibil și la o scară cât mai largă, a jurisprudenței CEDO în materia libertății de exprimare devine o activitate esențială legată de punerea în aplicare a ncc și pentru desfășurarea în condiții normale a activității de ziarist. Din păcate, interesul actual al autorităților publice de a organiza și sistematiza jurisprudența CEDO este foarte redus, astfel că această zonă de interes este acoperită mai degrabă prin eforturile, sporadice, ale unor ONG-uri.

*

În materia la care ne referim, prezintă o relevanță deosebită art. 70-76, 79 și 252-257 din ncc. 

Menționăm că toate articolele din ncc (deocamdată, numărul lor este 2.664) intră în structura celor 7 cărți care compun ncc. La rândul lor, cele șapte cărți au următoarele subdiviziuni: titluri, capitole, secțiuni, paragrafe.

Articolele din ncc au, fiecare, o denumire, spre deosebire de vechiul cod civil, în care articolele erau doar numerotate, fără a purta denumiri.

Art. 70-76 fac parte din Secțiunea a 3-a, „Respectul vieţii private şi al demnităţii persoanei umane” din Capitolul II „Respectul datorat fiinţei umane şi drepturilor ei inerente” al Titlului II „Persoana fizică” din Cartea I „Despre persoane” din ncc. 

Art. 79 face parte din Secțiunea a 4-a „Respectul datorat persoanei și după decesul său” din Capitolul II „Respectul datorat fiinţei umane şi drepturilor ei inerente” al Titlului II „Persoana fizică” din Cartea I „Despre persoane” din ncc. 

Art. 252-257 alcătuiesc Titlul V „Apărarea drepturilor nepatrimoniale” al Cărții I „Despre persoane” din ncc.

În esență, în art. 70-76 și 79 din ncc sunt stabilite reguli și limite ale libertății de exprimare, cu scopul de a proteja drepturile nepatrimoniale ale persoanei: dreptul la viață privată, dreptul la demnitate și la propria imagine ori, după caz, dreptul la respectarea memoriei persoanei.

Articolele 252-257 au și o nuanță pronunțat procedurală, întrucât prevăd măsurile (definitive sau provizorii) care pot fi luate de instanță pentru apărarea drepturilor ocrotite în art. 70-76 și 79 din ncc, precum și procedura aplicabilă în cazul măsurilor provizorii.    

Art. 70 - „Dreptul la libera exprimare”

Art. 70 din ncc poartă denumirea „Dreptul la libera exprimare” și consacră dreptul oricărei persoane la libera exprimare, dar cu condiția exercitării acestuia cu bună-credinţă şi cu respectarea pactelor şi convenţiilor internaţionale la care România este parte. Atingerile aduse vieţii private/ demnităţii/ propriei imagini/ memoriei sunt admise numai dacă sunt permise de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte.

În acest sens, art. 70 face trimitere la art. 75, care prevede, în linii foarte generale, toate aceste criterii (vezi pagina 20-21 din prezenta lucrare).

Criteriile din art. 75 sunt corecte, dar, din păcate, nu și suficient de precise, din punct de vedere al „simplului” cetățean, care, pentru a se exprima în public, trebuie să se transforme într-un subtil și deplin cunoscător al convențiilor și tratatelor internaționale sau, cel puțin, al jurisprudenței CEDO. 

Am arătat mai sus că interesul actual al autorităților publice de a organiza și sistematiza jurisprudența CEDO, pentru a o face în mod real accesibilă unui număr semnificativ de persoane, este foarte redus.

Întrucât are un caracter atât de general încât poate fi considerat de-a dreptul vag, art. 75 nu ajută cu nimic, în raport de vechea reglementare (din care lipsea), la lămurirea destinatarului normei juridice în legătura cu situațiile și cazurile explicite în care nu i s-ar putea imputa încălcarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei vizate de exprimarea liberă a ideilor, informațiilor și opiniilor sale.

Sub acest aspect, legislația audiovizuală, departe de a fi perfectă, pare mai precisă, mai aplicată și mult mai predictibilă.

Din dezvoltările care urmează rezultă existența unei anumite interferențe/ suprapuneri între diverse prevederi în materia libertății de exprimare cuprinse în Codul audiovizual, în noile Coduri civil și penal.

În opinia noastră, dacă reglementarea CNA este respectată de către radiodifuzori, nu se poate reține săvârșirea vreunei fapte ilicite în domeniul „acoperit” de reglementarea CNA, chiar dacă, aparent, ar exista o suprapunere de reglementări (administrative, civile, penale) în materie. Aceasta, deoarece nu se poate susține că a acționat cu vreo formă de vinovăție radiodifuzorul care a respectat o reglementare special dedicată exprimării în mediul audiovizual. Desigur, reglementarea acestui domeniu destul de delicat ar crește în coerență dacă s-ar realiza o corelare între dispozițiile din ncc, din legislația penală și din decizia CNA, cu mențiunea că reglementarea CNA (și ea perfectibilă) pare a fi superioară calitativ, prin precizie, claritate și previzibilitate, prevederilor din ncc.  

De asemenea, din prezentarea comparativă a unor prevederi din Codul audiovizualului și din ncc, care se va face în cadrul acestui studiu, se va putea constata o preluare de către ncc a unor dispoziții din Codul audiovizualului, uneori, chiar ad literam.

Desigur, reglementările ncc se aplică întregii prese: scrisă (tipărită/ on line) sau audiovizuală. Dar ele nu reprezintă o noutate pentru media audiovizuale (radiodifuzori), care oricum erau supuse reglementărilor CNA (Codului audiovizual, care detaliază prevederi din Legea audiovizualului), ci pentru presa scrisă care, prin prevederile din ncc, este adusă, din ce în ce mai mult, ca standarde, alături de presa audiovizuală.

În consecință, reglementările din ncc nu afectează, în principal, media audiovizuală (radiodifuzori), care oricum era supusă reglementărilor CNA (Codului audiovizual), ci presa scrisă, care, prin prevederile din ncc, este adusă, din ce în ce mai mult, ca standarde, alături de presa audiovizuală. 

*

Noul Cod civil, atunci când reglementează libertatea de exprimare, a stabilit 3 mari categorii de drepturi care trebuie protejate, cu mențiunea că protecția nu este și nu poate fi absolută, ci, după cum se va vedea, limitată:
	A - Dreptul la viaţa privată
	B - Dreptul la demnitate
	C - Dreptul la propria imagine. 
Art. 71 - „Dreptul la viaţa privată”

Art. 71 din ncc poartă denumirea „Dreptul la viaţa privată” și prevede că în noțiunea de „viață privată” se includ următoarele:
viaţa intimă, personală sau de familie;
domiciliul sau reşedinţa;
corespondenţa;
manuscrisele; 
alte documente personale.

Potrivit acestui articol, sunt interzise imixtiunile (amestecul, intervenţiile, ingerinţele) în viaţa privată a unei persoane și sunt asimilate cu aceste imixtiuni:  
- utilizarea informațiilor din viața privată a unei persoane;
- utilizarea, în orice mod, a corespondenţei, manuscriselor sau a altor documente personale.

De la această regulă sunt prevăzute două excepții, adica două situații în care dreptul la viața privată nu este încălcat:
Dacă persoana este de acord cu imixtiunile în viața sa privată. Această prevedere trebuie corelată cu art. 76 din ncc, care reglementează, în premieră la noi, „prezumţia de consimţământ”. Astfel, norma prevede că atunci când însuşi cel la care se referă informaţiile sau materialele le pune la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului (spre exemplu, ziarist), consimţământul pentru utilizarea acestora este prezumat, nefiind necesar un acord scris. Desigur, s-ar putea susține că, pentru mai multă precauție, ziaristul, chiar dacă nu mai trebuie să obțină acordul scris pentru publicarea informației/ materialului, ar trebui să obțină o dovadă (scrisă sau audio/video) că respectiva persoană a cunoscut calitatea sa de ziarist. Deoarece, în lipsa dovedirii cunoașterii acestei calități de către persoana în cauză, prezumţia de consimţământ nu se mai aplică.
În cazul în care lipsește acordul persoanei, dar imixtiunile în viața sa privată sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte. Mai precis, situația este exact ca înainte de adoptarea ncc, când, la fel ca și în prezent, singurele limite și condiții ale libertății de exprimare sunt cele rezultate din jurisprudența CEDO.
Art. 72 - „Dreptul la demnitate”

Art. 72 din ncc poartă denumirea „Dreptul la demnitate” și prevede că orice persoană are dreptul la respectarea demnităţii sale, fiind interzisă orice atingere adusă onoarei şi reputaţiei unei persoane, fără consimţământul acesteia ori fără respectarea limitelor prevăzute la art. 75. 
 
Aceasta înseamnă că, în lipsa consimţământului persoanei, dreptul său la demnitate poate suferi atingeri, dar numai în limita în care aceste atingeri sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte. 

Noțiunea de „demnitate” este laconic definită în acest articol, prin indicarea celor 2 componente ale demnității: onoarea și reputația.

Reamintim că, în lipsa unei definiții legale, înțelesul noțiunilor de „onoare” și „reputație” este cel din limbajul comun, deci se aplică definițiile din dicționarele explicative ale limbii. Astfel, „onoarea” are semnificația de respect al persoanei față de sine, iar „reputația” are semnificația respectului/ aprecierii colectivității față de acea persoană. 

Se observă că, și în cazul dreptului la demnitate, la fel ca în cazul dreptului la viața privată (art. 71 din ncc), atingerile aduse acestuia sunt permise în 2 cazuri:

1. Când persoana vizată este de acord. Și în acest caz, prevederile art. 76 din ncc referitoare la prezumția de consimțământ sunt, cel puțin teoretic, aplicabile. Este posibil ca însăși persoana lezată să pună la dispoziția presei informații sau materiale care aduc atingere demnității sale. Este cunoscut cazul unui personaj -oarecum- monden care a încheiat un contract cu un post de televiziune, potrivit căruia urma să se prezinte publicului în posturi dizgrațioase și -relativ- înjositoare. Acesta poate fi considerat ca un exemplu de încălcare/ atingere a dreptului la demnitate comisă cu acordul persoanei respective.

2. Când lipsește acordul persoanei vizate, dar atingerile aduse demnității sale sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale ratificate de România. Pe scurt, este vorba despre situațiile întâlnite în jurisprudența CEDO, care permit ca libera exprimare să fie ofensatoare, exagerată și chiar șocantă, atunci când se aduc în discuție, cu bună-credință, chestiuni de interes public.
Art. 73 - „Dreptul la propria imagine”

Art. 73 din ncc poartă denumirea „Dreptul la propria imagine” și prevede explicit că orice  persoană are dreptul la propria imagine.

Imaginea persoanei este definită în alin. 2 al art. 73 ca „înfăţişare fizică ori vocea unei persoane.”

Pentru a asigura protecția acestui drept, art. 73 alin. 2 prevede că orice persoană poate să interzică ori să împiedice reproducerea, în orice mod, a înfăţişării sale fizice ori a vocii sale sau, după caz, utilizarea unei asemenea reproduceri. 

Dar, trebuie precizat că tot art. 73 alin. 2 mai prevede, în teza finală, și că orice persoană care își apără imaginea are și obligația de a respecta libertatea de exprimare, astfel cum este reglementată de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte. 

Cu alte cuvinte, potrivit ncc, atingerea dreptului la proprie imagine este permisă în 2 situații:

1. Când există acordul persoanei. Și în acest caz, prevederile art. 76 din ncc referitoare la prezumția de consimțământ sunt aplicabile (potrvit art. 76 din ncc, consimțământul este prezumat în situația în care însăşi persoana respectivă își pune înfățișarea sau vocea la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului). Spre exemplu în cazul fotografiilor efectuate în cadrul unui interviu acordat presei.

2. Când lipsește acordul persoanei vizate, dar atingerile aduse dreptului la propria imagine sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale ratificate de România (art. 76 din ncc). În principal, este vorba despre situațiile întâlnite în jurisprudența CEDO, care permit atingerea dreptului la respectarea vieții private și de familie, drept prevăzut în art. 8 din Convenție.

Trebuie precizat că, atunci când este vorba despre portretul unei persoane, art. 73 din ncc se corelează cu art. 88 din Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor şi drepturile conexe, așa cum a fost modificat prin Legea nr. 71/2011 pentru punerea în aplicare a Legii nr. 287/2009 privind Codul civil. 

Astfel, art. 88 alin. 1 din Legea nr. 8/1996 prevede că:
- utilizarea unei opere care conţine un portret necesită consimţământul persoanei reprezentate în acest portret;
- autorul, proprietarul sau posesorul unei opere care conţine un portret nu are dreptul să o reproducă ori să o utilizeze fără consimţământul succesorilor persoanei reprezentate, timp de 20 de ani după moartea acesteia.

De la regula necesității consimțământului persoanei reprezentate într-o operă care conţine un portret sau, după caz, a consimțământului succesorilor acesteia, art. 88 alin. 2 din Legea nr. 8/1986 prevede 2 excepții:

- consimţământul nu este necesar dacă persoana reprezentată în portret este de profesie model sau a primit o remuneraţie pentru a poza pentru acel portret. Dar, este de subliniat ca această excepție nu se mai aplică dacă există o clauză (prevedere, dispoziție) în cadrul înțelegerii dintre autor și model/persoana remunerată în sensul că utilizarea sau reproducerea operei nu se poate face decât cu consimțământul acelei persoane.

- consimțământul persoanei este prezumat, potrivit art. 76 din ncc (am arătat mai sus în ce condiții operează această prezumție). 

De asemenea, este de menționat că, pentru presa din audiovizual, există o reglementare specială emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA). 

Astfel, în anul 2011, CNA a emis Decizia nr. 220/2011 privind Codul de reglementare a conţinutului audiovizual, care reprezintă „sediul materiei” în domeniul audiovizual.

În art. 32 al. 3 din Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual) se prevede că dreptul la propria imagine nu trebuie să împiedice aflarea adevărului în probleme de interes public justificat.

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natură penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Precizăm că, după cum am arătat mai sus, în opinia noastră, dacă reglementarea CNA este respectată de către radiodifuzori, nu se poate reține săvârșirea vreunei fapte ilicite, chiar dacă, aparent, există o suprapunere de reglementări în materie. Desigur, reglementarea acestui domeniu destul de delicat ar crește în coerență dacă s-ar realiza o corelare între dispozițiile din ncc și decizia CNA, cu mențiunea că reglementarea CNA (și ea perfectibilă) pare a fi superioară calitativ, prin precizie, claritate și previzibilitate, prevederilor din ncc.  
Art. 74 - „Atingeri aduse vieţii private”

Art. 74 din ncc poarta denumirea „Atingeri aduse vieţii private” și conține exemple de fapte/ acțiuni determinate care prejudiciază viața privată. 

Încă de la început, legiuitorul precizează că faptele enumerate pot fi considerate ca atingeri aduse vieţii private numai sub rezerva aplicării dispoziţiilor art. 75. Aceasta înseamnă că faptele indicate în art. 74  nu pot fi calificate în orice condiții ca încălcări ale vieții private, ci numai dacă ele nu se înscriu printre atingerile  permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale ratificate de România.  Mai precis, acele fapte nu atrag răspunderea civilă (plata de despăgubiri etc.) dacă prin ele au fost aduse vieții private atingeri permise potrivit Convenției Europene și jurisprudenței CEDO. 

Din păcate pentru cei care doresc o informare completă în materie, jurisprudența CEDO în materia protecției vieții private și a relației dintre acestă protecție și libertatea de exprimare este vastă și plină de nuanțe, pe măsura complexității și sensibilității subiectului, deci nu se pretează unei analize exhaustive. Uneori, diferențe ce par de detaliu între situația concretă dintr-un caz și altul pot avea o valoare foarte mare și pot conduce la soluții diferite. De aceea, studierea și asimilarea jurisprudenței unui sistem bazat pe „common law”, în care legea este completată de un mozaic al hotărârilor instanței, este un demers cu grad ridicat de dificultate, care necesită multă atenție.

Cu această precizare, în sensul că dacă faptele sunt săvârșite în conditiile art. 75 ele nu constituie delict civil, art. 74 din ncc prevede că pot fi considerate ca atingeri aduse vieţii private, deci pot constitui delicte civile:
1) Intrarea sau rămânerea fără drept în locuinţă sau luarea din aceasta a oricărui obiect fără acordul celui care o ocupă în mod legal (art. 74, litera a)

Precizăm că, potrivit art. 192 din vechiul Cod penal, constituia infracțiunea de violare de domiciliu pătrunderea fără drept, în orice mod, într-o locuinţă, încăpere, dependinţă sau loc împrejmuit ţinând de acestea, fără consimţământul persoanei care le foloseşte, sau refuzul de a le părăsi la cererea acesteia. Infracțiunea se regăsește și în art. 224 din noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014).

De asemenea, potrivit art. 208 din vechiul Cod penal, constituia infracțiune de furt luarea unui bun mobil din posesia sau detenţia altuia, fără consimţământul acestuia, în scopul de a şi-l însuşi pe nedrept; se consideră bunuri mobile şi orice energie care are o valoare economică, precum şi înscrisurile. Infracțiunea se regăsește și în art. 228 din noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014).
 
În acest context, trebuie subliniat că prevederea în ncc a unor fapte similare celor din Codul penal nu înlătură răspunderea penală pentru comiterea respectivelor infracțiuni. Faptele în discuție pot constitui doar un delict civil numai dacă au fost săvârșite în condiții care nu atrag și răspunderea penală. Spre exemplu, luarea unui obiect de valoare sau a unei sume de bani din locuința unei persoane, în scopul însușirii pe nedrept, constituie infracțiune. În general, sustragerea de obiecte de valoare (de exemplu, bijuterii) sau de sume de bani este greu/imposibil de justificat prin existența unor scopuri jurnalistice sau care țin de libera exprimare. Dacă, de exemplu, este vorba de un obiect a cărui principală trăsătură nu este valoarea de piață și care nu a fost luat în scopul însușirii pe nedrept, ci pentru asigurarea unor dovezi necesare într-o investigație jurnalistică, se poate discuta, în raport de situația concretă, despre lipsa caracterului infracțional al faptei.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil.
2) Interceptarea fără drept a unei convorbiri private, săvârşită prin orice mijloace tehnice, sau utilizarea, în cunoştinţă de cauză, a unei asemenea interceptări (art. 74, litera b)

Sintagma „în cunoştinţă de cauză”, prevăzută de lege atunci când se referă la utilizarea unei interceptări făcute fără drept, are în vedere cazul în care interceptarea este utilizată de către o altă persoană decât cea care a realizat-o, deoarece, în mod logic, întotdeauna cel care realizează o interceptare fără drept este conștient că, dacă o utilizează, utilizează o înregistrare făcută fără drept.  

Sintagma „în cunoştinţă de cauză” poate fi interpretată ca având semnificația că, pentru a comite un delict civil, utilizatorul interceptării trebuie să știe, în momentul sau pe durata utilizării (nu mai târziu, este irelevant), că respectiva interceptare a fost făcută fără drept. Întrucât buna-credință este prezumată (art. 14 al. 2 din ncc prevede că „Buna-credinţă se prezumă până la proba contrară”) este în sarcina celui care afirmă că o persoană a folosit, în cunoștință de cauză, o înregistrare făcută fără drept să și dovedească faptul că utilizatorul cunoștea că respectiva interceptare era făcută „fără drept”. 

Cu alte cuvinte, delictul civil în legătură cu utilizarea unei interceptări constă în utilizarea interceptării știind că ea a fost făcută fără drept. Pe cale de consecință, dacă nu se poate dovedi că utilizatorul a cunoscut că interceptarea a fost făcută fără drept, nu se poate reține săvârșirea unui delict civil. 

Dar, trebuie atrasă atenția că, în materie civilă, legea prevede expres că dovada se poate face nu numai cu martori, înscrisuri, expertize etc., ci și cu prezumții. Astfel, art. 250 din Codul de procedură civilă prevede că dovada unui act juridic sau a unui fapt se poate face prin înscrisuri, martori, prezumţii, mărturisirea uneia dintre părţi, făcută din proprie iniţiativă sau obţinută la interogatoriu, prin expertiză, prin mijloacele materiale de probă, prin cercetarea la faţa locului sau prin orice alte mijloace prevăzute de lege. De asemenea, art. 327 și 329 din Codul de procedură civilă definesc prezumțiile ca fiind consecinţele pe care legea sau judecătorul le trage dintr-un fapt cunoscut spre a stabili un fapt necunoscut; în cazul prezumţiilor lăsate la înţelepciunea judecătorului, acesta se poate întemeia pe ele numai dacă au greutate şi puterea de a naşte probabilitatea faptului pretins.

Deci, în raport de puterea doveditoare recunoscută de lege prezumțiilor, există posibilitatea ca, în lipsa altor dovezi privind cunoașterea caracterului „fără drept” al înregistrării folosite, să se rețină că utilizatorul a acționat, totuși, în cunoștință de cauză prin interpretarea dată de judecător datelor concrete ale cazului privind condițiile și împrejurările în care utilizatorul a intrat în posesia interceptării.

Precizăm că, potrivit art. 195 din vechiul Cod penal, constituia infracțiunea de violare a secretului corespondenţei și:
- interceptarea fără drept a unei convorbiri sau comunicări efectuate prin telefon, telegraf sau prin alte mijloace de transmitere la distanţă 
sau
- divulgarea conţinutului unei convorbiri sau comunicări interceptate, chiar în cazul în care făptuitorul a luat cunoştinţă de acesta din greşeală sau din întâmplare.

Și în noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014) există, în art. 302 alin. 2, o infracțiune similară, denumită tot violarea secretului corespondenţei, care, printre modalitățile de săvârșire, cuprinde și:
- interceptarea, fără drept, a unei convorbiri sau a unei comunicări efectuate prin telefon sau prin orice mijloc electronic de comunicaţii;
- divulgarea, difuzarea, prezentarea sau transmiterea, către o altă persoană sau către public, fără drept, a conţinutului unei convorbiri sau comunicări interceptate, chiar în cazul în care făptuitorul a luat cunoştinţă de aceasta din greşeală sau din întâmplare. 

Se observă că textul articolului din noul Cod penal, ca și cel din vechiul Cod penal, privind infracțiunea de violare a secretului corespondenței, este mai restrictiv decât textul din ncc care prevede condițiile în care o astfel de faptă constituie delict civil. Potrivit art. 302 alin. 4 din noul Cod penal (sau art. 195 alin. 2 din vechiul Cod penal), divulgarea/ difuzarea/ prezentarea/ transmiterea interceptării constituie infracțiune chiar și atunci când cel care divulgă/ difuzează/ prezintă/ transmite a luat cunoştinţă de interceptare din greşeală sau din întâmplare. Deci, pentru existența infracțiunii, este suficient să se facă dovada că persoana respectivă a avut reprezentarea (a știut) că divulgă/ difuzează/ prezintă/ transmite o interceptare, iar nu altceva. 

Este important de subliniat că art. 302 alin. 5 din noul Cod penal prevede și situații în care interceptarea, fără drept, a unei convorbiri sau a unei comunicări, ori difuzarea, prezentarea ori transmiterea acestora nu constituie infracțiune, și anume:

- dacă făptuitorul surprinde săvârşirea unei infracţiuni sau contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni;
- dacă surprinde fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate. Desigur, cel care va aprecia dacă divulgarea înregistrărilor/ interceptărilor prezintă avantaje publice mai mari decât protejarea acelui aspect al vieții private este judecătorul. Este de estimat că va exista o mare diversitate de soluții și aprecieri, dar existența în lege a unei astfel de posibilități ca fapta să nu constituie infracțiune, deși conține o mare doză de imprevizibilitate, este de preferat inexistenței în lege (vechiul Cod penal) a unei prevederi de acest gen.   
 
În cazul infracțiunii de violare a secretului corespondenței, atât în varianta din vechiul Cod penal, cât și în cea din noul Cod penal, acțiunea penală se pune în mișcare numai la plângerea penală prealabilă a persoanei vătămate. Aceasta înseamnă că urmărirea penală pentru o astfel de infracțiune nu se poate declanșa din oficiu, ci doar dacă victima depune plângere prealabilă. Și după depunerea plângerii prealabile este posibil ca părțile să se împace sau ca plângerea să fie retrasă, în anumite condiții, cu consecința încetării urmăririi sau judecății penale.

Atunci când este vorba de efectuarea unei interceptări, sintagma „fără drept”, la care se referă și Codul civil și Codul penal, are semnificația de interceptare făcută fără respectarea condițiilor legale (autorizație emisă de judecător). Totuși, având în vedere dispozițiile art. 302 alin. 5 din noul Cod penal, se poate susține că nu va fi sancționabilă, chiar în lipsa autorizației legale, o interceptare:
- prin care a fost surprinsă săvârşirea unei infracţiuni;
- care contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni; 
- care surprinde fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate.

În cazul divulgării/ difuzării/ prezentării/ transmiterii interceptării către o altă persoană sau către public, sintagma „fără drept”, la care se referă și Codul civil și Codul penal, are semnificația de divulgare etc. făcută tot fără respectarea condițiilor legale. Spre exemplu, Codul de procedură penală prevede modul în care pot fi folosite interceptările, unde și cum se depun, cum și unde se păstrează, iar folosirea interceptărilor altfel decât prevede legea de procedură penală constituie o utilizare fără drept. Dar, și în cazul divulgării/ difuzării/ prezentării/ transmiterii interceptării, se poate susține că, în raport de dispozițiile art. 302 alin. 5 din noul Cod penal, nu va fi sancționabilă o divulgare/ difuzare/ prezentare/ transmitere a unei interceptări:
- prin care a fost surprinsă săvârşirea unei infracţiuni;
- care contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni;
- care surprinde fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate.

Este de menționat că, pentru presa din audiovizual, există o reglementare specială emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA), respectiv Decizia nr. 220/2011, cu modificările ulterioare. 
 
În art. 35 din Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual) se prevede că este interzisă difuzarea convorbirilor ori a imaginilor înregistrate cu microfoane şi camere de luat vederi ascunse, cu excepţia situaţiei în care înregistrările astfel obţinute nu puteau fi realizate în condiţii normale, iar conţinutul lor prezintă un interes public justificat.

Spre exemplu, aici se încadrează înregistrările video/audio efectuate de reporterii care s-au prezentat la sediul unei autorități publice pentru o anchetă jurnalistică și au fost bruscați, jigniți, sechestrați de către unii dintre angajați. Sau înregistrarea video/audio a unui demnitar care primește foloase necuvenite/mită (este greu de conceput că demnitarul ar trebui anunțat, în prealabil: „Atențiune, filmăm!” fără riscul de a compromite ancheta jurnalistică). Un alt exemplu: înregistrarea video/audio efectuată de jurnaliștii englezi la Parlamentul European, când au testat integritatea unor europarlamentari, prin oferirea de foloase materiale pentru susținerea unor amendamente (desigur, acei jurnaliști nu intră sub jurisdicția CNA, dar exemplul își păstrează relevanța, în contextul discuției despre înregistrări cu „mijloace ascunse”). 

De asemenea, în art. 38 din Codul audiovizual se prevede că difuzarea înregistrărilor convorbirilor telefonice sau a corespondenţei provenite din surse confidenţiale ori a căror credibilitate nu este suficient verificată este permisă numai dacă acestea prezintă un interes public justificat şi sunt însoţite de punctul de vedere al persoanei vizate.
Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
- prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natura penală; 
- protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
- semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.
3) Captarea ori utilizarea imaginii sau a vocii unei persoane aflate într-un spaţiu privat, fără acordul acesteia (art. 74, litera c)

Se observă că legea se referă la 2 condiții:
- persoana să se afle într-un spațiu privat. Per a contrario, dacă persoana se află într-un spațiu public, fapta nu ar constitui delict civil. Dar, lucrurile nu sunt chiar așa de simple: e adevărat că fotografierea/ filmarea persoanei într-un spațiu public nu constituie o încălcare a vieții private, dar poate constitui o încălcare a dreptului la proprie imagine, prevăzut de art. 73 din ncc  (a se vedea comentariile de mai sus, de la art. 73 din ncc); 
- lipsa acordului persoanei. Și în acest caz își poate găsi aplicabilitate și art. 76 din ncc, care se referă la prezumția de consimțământ. Spre exemplu, art. 76 din ncc prevede că există o prezumție a consimțământului persoanei vizate când însuşi cel la care se referă o informaţie sau un material le pune la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului. În situația în care se poate dovedi că persoana respectivă, deși aflată într-un spațiu privat, a acţionat explicit cu intenţia de a fi văzută ori auzită de cel care a fotografiat-o/ filmat-o (se poate stabili, de exemplu, din gestica surprinsă și din alte date concrete), s-ar putea lua în discuție existența prezumției de consimțământ.

În acest context, trebuie precizat că în noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014) există, în art. 226, o infracțiune denumită violarea vieţii private, care are ca modalități de săvârșire:
- fotografierea, captarea sau înregistrarea, fără drept, de imagini sau sunete ale unei persoane aflate într-o locuinţă sau încăpere ori dependinţă ţinând de aceasta;
- divulgarea, difuzarea, prezentarea sau transmiterea, fără drept, către o altă persoană sau către public, a imaginilor sau sunetelor captate/ înregistrate;
- plasarea, fără drept, de mijloace tehnice de înregistrare audio sau video, în scopul săvârşirii faptelor prin care se aduce atingere, fără drept, vieții private. 

Trebuie subliniat că art. 226 alin. 4 din noul Cod penal prevede și situații în care înregistrarea/ captarea de imagini sau sunete ori difuzarea, prezentarea ori transmiterea acestora nu vor constitui infracțiune, și anume:
- dacă fapta a fost săvârșită de către cel care a participat la întâlnirea cu persoana vătămată în cadrul căreia au fost surprinse sunetele, convorbirile sau imaginile, dacă justifică un interes legitim (noțiunea de „interes legitim” nu este definită în noul Cod penal, dar înțelesul său a fost stabilit, în practică, drept interes al unei persoane fizice sau juridice recunoscut și ocrotit de lege). 
 - dacă persoana vătămată a acţionat explicit cu intenţia de a fi văzută ori auzită de făptuitor;
 - dacă făptuitorul surprinde săvârşirea unei infracţiuni sau contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni;
  - dacă surprinde fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate. Desigur, cel care va aprecia dacă divulgarea înregistrărilor/ interceptărilor prezintă avantaje publice mai mari decât protejarea acelui aspect al vieții private este judecătorul. Este de estimat că va exista o mare diversitate de soluții și aprecieri, dar existența în lege a unei astfel de posibilități ca fapta să nu constituie infracțiune, deși conține o mare doza de impredictibilitate, este de preferat inexistenței în lege a unei prevederi de acest gen.   

Este de observat că niciuna dintre excepțiile de mai sus, în care fapta nu constitutie infracțiune, nu se aplică în cazul de plasare, fără drept, de mijloace tehnice de înregistrare audio sau video. Deci, în orice situație, potrivit noului Cod penal, plasarea, fără drept, de mijloace tehnice de înregistrare audio sau video constituie infracțiune.

Se poate constata că există o suprapunere nedorită și generatoare de confuzii între conținutul art. 74 din ncc, care prevede anumite încălcări „civile” (neinfracționale/ nepenale) ale vieții private și art. 226 din noul Cod penal, care prevede drept infracțiuni fapte cu un conținut relativ similar celor din ncc.

Or, legea penală trebuie să fie clară și previzibilă, permițând o identificare neechivocă a faptelor care constituie infracțiuni. Prevederea de fapte similare și în codul civil și în codul penal nu are alt efect decât acela de a crea grave confuzii cu privire la caracterul penal sau nepenal (civil) al unei fapte determinate și face ca legea să-și piardă calitatea cerută de standardele de predictibilitate ale CEDO. 

Este de menționat că, pentru presa din audiovizual, există o reglementare specială, emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA), respectiv Decizia nr. 220/2011, cu modificările ulterioare. 

În art. 34 din Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual) se prevede că orice persoană are dreptul la propria imagine și că este interzisă difuzarea imaginii sau vocii persoanei aflate într-un spaţiu privat, fără acordul scris al acesteia.

Dar, tot în art. 34, se prevede că pot fi difuzate, fără acordul persoanei, imaginea sau vocea acesteia, în situaţiile în care imaginile difuzate surprind fapte care prezintă un interes public justificat. 

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natura penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vietii private respectă jurisprudenta CEDO în materie) ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.
4) Difuzarea de imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat, fără acordul celui care îl ocupă în mod legal (art. 74, litera d)

De la început trebuie precizat că, dacă difuzarea de imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat, fără acordul celui care îl ocupă în mod legal, se face cu respectarea condițiilor din art. 75 din ncc (adică, dacă atingerile aduse vieții private prin difuzarea de imagini de interior respectă jurisprudența CEDO în materie), fapta nu constituie delict civil.

Există o interferență între această dispoziție din ncc privind difuzarea de imagini dintr-un spațiu privat și infracțiunea de „violare a vieţii private” prevăzută în art. 226 din noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014). Rămân valabile, în această privință, comentariile făcute mai sus, la secțiunea „Captarea ori utilizarea imaginii sau a vocii unei persoane aflate într-un spaţiu privat, fără acordul acesteia.” 
 
Având în vedere conținutul art. 226 alin. 4 din noul Cod penal, care indică situații în care înregistrarea/ captarea de imagini sau sunete ale unei persoane ori difuzarea, prezentarea ori transmiterea acestora nu constituie infracțiunea de violare a vieții private, precum și tendința acestor prevederi de a se înscrie în jurisprudența CEDO de încurajare a discutării libere a chestiunilor de interes public, chiar dacă prin aceasta s-ar aduce anumite atingeri dreptului la viață privată, se poate susține că difuzarea de imagini de interior ale unui spațiu privat nu constituie delict civil dacă:
- difuzarea imaginilor justifică un interes legitim;
- sunt difuzate imagini care surprind săvârşirea unei infracţiuni;
- sunt difuzate imagini care contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni;
- sunt difuzate imagini care surprind fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate.

De asemenea, și în acest caz se poate invoca existența prezumției de consimțământ la care se referă art. 76 din ncc, când este vorba despre difuzarea de imagini pe care chiar persoana care ocupă spațiul privat le-a pus la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului. 

Este de menționat că, pentru presa din audiovizual, există o reglementare specială, emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA), respectiv Decizia nr. 220/2011, cu modificările ulterioare. 

În art. 34 din Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual) se prevede că este interzisă difuzarea de imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat, fără acordul scris al celui care îl ocupă în mod legal.

Însă, tot în art. 34 se prevede că pot fi difuzate, fără acordul persoanei, imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat, în situaţiile în care imaginile difuzate surprind fapte care prezintă un interes public justificat. 

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natură penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.
  
Trebuie semnalat că, de această dată, decizia CNA este mai severă decât ncc, atunci când prevede condiția acordului scris al persoanei pentru difuzarea de imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat. Noul Cod civil este mai generos sub acest aspect, deoarece nu prevede condiția formei scrise a acordului. Din acest motive, acordul persoanei, potrivit ncc, poate fi doar verbal sau, în condițiile art. 75 din ncc, poate fi și prezumat.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.
5) Ținerea vieţii private sub observaţie, prin orice mijloace, în afară de cazurile prevăzute expres de lege (art. 74, litera e)

Pot intra în această categorie cazurile generic etichetate ca fiind de „hărţuire”. 

Sintagma „ținerea sub observație a vieții private” trebuie interpretată în raport cu definiția legală dată vieții private de art. 71 din ncc, respectiv, noțiunea de „viață privată” include: viaţa intimă, personală sau de familie; domiciliul sau reşedinţa; corespondenţa; manuscrisele sau alte documente personale.

Ținerea sub observație se poate realiza sub orice formă, inclusiv prin filmare, fotografiere sau „simplă” urmărire.

„Cazurile prevăzute expres de lege” care permit ținerea vieții private sub observație sunt cele în care „urmărirea” unei persoane se poate face pe motive de ordine publică/ anchetă penală, sănătate publică, securitate națională. Condiția esențială este ca posibilitatea urmăririi persoanei să fie prevăzută ca atare într-o anumită lege. Spre exemplu, în vechiul Cod de procedură penală, pe lângă interceptarea/ înregistrarea convorbirilor, erau prevăzute, în art. 91/4 și 91/5, și alte mijloace de supraveghere/ urmărire:
- înregistrări audio sau video în mediul ambiental (în mediul „înconjurător” = locuință, loc de muncă, loc de recreere, restaurant, stradă etc.);
- localizare sau urmărire prin GPS ori prin alte mijloace electronice de supraveghere.
Și în noul Cod de procedură penală (Legea nr. 135/2010, intrată în vigoare la 1.02.2014) sunt menținute mijloacele de supraveghere din vechiul cod. Astfel, în art. 138 alin. 1 lit. c și d din noul Cod de procedură penală, sunt prevăzute: supravegherea video, audio sau prin fotografierea și localizarea sau urmărirea prin mijloace tehnice. În art. 138 alin. 6 și 7 din același cod se menționează că prin supraveghere video, audio sau prin fotografiere se înţelege fotografierea persoanelor, observarea sau înregistrarea conversaţiilor, mişcărilor ori a altor activităţi ale acestora, iar prin localizare sau urmărire prin mijloace tehnice se înţelege folosirea unor dispozitive care determină locul unde se află persoana sau obiectul la care sunt ataşate. 

De asemenea, în art. 13 din Legea nr. 51/1991 privind siguranţa naţională a României este prevăzută expres posibilitatea ca, în scopul culegerii de informaţii, să fie efectuate unele acte prin care viața privată este ținută sub observație. Aceste acte/ activități au o gamă largă și constau în: 
- interceptarea comunicaţiilor; 
- căutarea unor informaţii, documente sau înscrisuri pentru a căror obţinere este necesar accesul într-un loc, la un obiect sau deschiderea unui obiect (acel „loc” unde este necesar accesul se poate afla oriunde, inclusiv în orice spațiu dintr-o locuință); 
- ridicarea şi repunerea la loc a unui obiect sau document, examinarea lui, extragerea informaţiilor pe care acesta le conţine, cât şi înregistrarea, copierea sau obţinerea de extrase prin orice procedee (acel „loc” de unde se ridică și unde se repune obiectul se poate afla oriunde, inclusiv în orice spațiu dintr-o locuință; iar „obiect” înseamnă, practic, orice, inclusiv un dispozitiv de înregistrare audio/video); 
- instalarea de obiecte, întreţinerea şi ridicarea acestora din locurile în care au fost depuse.
 
Desigur, pentru ca fapta de observare a vieții private să aibă caracter licit, nu este suficient ca mijloacele de supraveghere să fie prevăzute expres de lege, ci este necesar să fie respectată și procedura de folosire a acestor mijloace (existența mandatului/ autorizației de supraveghere; efectuarea supravegherii de personalul cu atribuții în acest sens). Acestea sunt, cel puțin, condițiile de ordin formal pentru ca supravegherea vieții private să aibă caracter licit. Desigur, mai trebuie îndeplinite și condiții de fond, care să justifice, în raport de datele concrete ale speței și de condițiile legale, luarea unor anumite măsuri de supraveghere. Dar, în contextul discuției privind prevederile din ncc, cert este că, dacă nu sunt îndeplinite nici măcar condițiile de formă ale supravegherii (mandat de supraveghere și personal autorizat), nu se poate pune problema unei supravegheri licite. Abia după verificarea îndeplinirii condițiilor de formă ale supravegherii se poate intra într-o discuție despre îndeplinirea condițiilor de fond.

Tot în legătură cu „urmărirea” persoanei se poate pune și problema detectivilor particulari. Reamintim că Legea nr. 329/2003 are ca obiect reglementarea exercitării profesiei de detectiv particular.

Potrivit Legii nr. 329/2003, nu oricine poate fi detectiv particular, ci numai o persoană care posedă un atestat profesional eliberat de către poliție (atestările se fac de către inspectoratul de poliţie judeţean, respectiv Direcţia generală de poliţie a municipiului Bucureşti). Dovedirea acestei calităţi se face cu legitimaţia de detectiv particular, care este nominală și netransmisibilă.

Exercitarea fără drept (adică, fără atestat) a profesiei de detectiv particular constituie infracţiunea de exercitare fără drept a unei profesii, prevăzută în art. 348 din noul Cod penal (infracțiunea se regăsește și în art. 281 din vechiul Cod penal).

Detectivul particular poate desfăşura, la cererea persoanelor fizice sau juridice, activităţi specifice de investigare, cu condiția, expres prevăzută de lege, să nu aducă atingere dreptului la viaţă intimă, familială şi privată ori altor drepturi şi libertăţi fundamentale (art. 1 al. 1 din Legea nr. 329/2003).

Investigațiile detectivului particular se pot referi la următoarele aspecte, limitativ prevăzute în art. 1 din lege:
conduita şi moralitatea publică a unei persoane;
date privind solvabilitatea ori seriozitatea unei persoane fizice sau juridice potenţială parteneră într-o afacere;
persoanele dispărute de la domiciliu;
bunurile care fac obiectul unor litigii de natură civilă sau penală înstrăinate în scopul prejudicierii intereselor unei părţi în proces;
asigurarea protecţiei împotriva scurgerii unor informaţii din sfera vieţii private sau a activităţii operatorilor economici care doresc să păstreze confidenţialitatea acestora.

Pentru efectuarea investigațiilor, detectivul particular are dreptul să se doteze şi să folosească mijloacele tehnice de investigare şi comunicaţii permise de lege (art. 14 lit. a din Legea nr. 329/2003). 

În HG nr. 1666/2004 pentru aprobarea Normelor de aplicare a Legii nr. 329/2003 privind exercitarea profesiei de detectiv particular se prevede la pct. 6.1 că, în exercitarea profesiei, detectivul particular are dreptul să efectueze investigaţii şi supravegheri prin observare directă, fotografiere, înregistrare audio-video şi să solicite din arhivele şi evidenţele unor instituţii publice date, care, potrivit legii, nu sunt clasificate şi nu aduc atingere dreptului la viaţă intimă, familială ori privată sau altor drepturi şi libertăţi fundamentale ale persoanei.

Deci, în limita investigațiilor pe care legea prevede că le poate efectua, detectivul particular poate filma, fotografia, înregistra persoana vizată, deci poate ține sub observație viața privată a acesteia.

În raport de prevederile menționate, se poate trage concluzia că anumite acțiuni ale detectivului particular prin care se ține sub observație viața privată (observare directă, fotografiere, înregistrare audio-video, solicitarea unor date din arhive) nu sunt considerate încălcări ale vieții private întrucât sunt permise de actele normative aplicabile în materie. De altfel, este și imposibil, din punct de vedere logic, ca profesia de detectiv particular să poată fi exercitată fără existența posibilității de ținere sub observație, desigur în condiții strict prevăzute de lege, a vieții private. 

În acest context, trebuie menționate și dispozițiile de la pct. 7.1 din Normele de aplicare a Legii nr. 329/2003, care prevăd expres ca detectivilor particulari, precum şi societăţilor specializate sau cabinetelor individuale în care aceştia îşi desfăşoară activitatea le sunt interzise următoarele activităţi:
interceptarea unei convorbiri sau comunicări efectuate prin telefon, telegraf, fax, reţele electronice ori alte mijloace de transmitere de voce sau date la distanţă, precum şi accesul în spaţiile respective pentru instalarea aparaturii specifice;
interceptarea, sustragerea, distrugerea, reţinerea sau deschiderea fără drept a unei corespondenţe ori a altor trimiteri poştale adresate unei persoane;
interceptarea comunicaţiilor ambientale în spaţiul privat;
supravegherea foto-video prin amplasarea de mijloace tehnice în spaţii private.
De aici rezultă că observarea directă, fotografierea, înregistrarea audio-video permise detectivilor particulari nu pot lua formele prevăzute mai sus, la pct. 7.1 din Norme.

Informaţiile obţinute de detectivul particular sunt destinate exclusiv clientului său. Detectivul particular este obligat să păstreze secretul profesional asupra datelor şi informaţiilor obţinute. Numai instanța de judecată sau procurorul îi pot solicita date și informații, dacă acestea sunt necesare pentru soluţionarea unor cauze penale.

În efectuarea investigaţiei, detectivul particular poate solicita persoanelor fizice sau autorităţilor publice informaţii care, potrivit legii, nu sunt clasificate şi nu aduc atingere dreptului la viaţă intimă, familială şi privată ori altor drepturi şi libertăţi fundamentale ale persoanei vizate (art. 11 alin 2 din Legea nr. 329/2003). 

În art. 13 din Legea nr. 329/2003 sunt prevăzute anumite interdicții absolute privind efectuarea de investigaţii de către detectivul particular. Relevanța în materia vieții private este interdicția ca investigația sa privească datele confidenţiale cu privire la convingerile politice, religioase, filozofice sau sindicale şi la exprimarea acestor convingeri, la orientarea sexuală, sănătatea, originea socială ori etnică a unei persoane.

În concluzie, în cazul detectivilor particulari, dacă investigațiile acestora încalcă limitele stabilite prin propria lege (inclusiv normele de aplicare) sau prin alte reglementări privind protecția vieții private, ei comit, cel puțin, un delict civil și pot fi obligați la plata de daune morale, potrivit ncc.

Este de menționat că fapte similare celor de hărțuire prevăzute în ncc sunt considerate ca infracțiuni de către noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014).

Astfel, art. 208 – denumit „Hărțuirea” din noul Cod penal prevede că următoarele fapte constituie infracțiuni:
- urmărirea, în mod repetat, fără drept sau fără un interes legitim, a unei persoane, cauzându-i astfel o stare de temere;
- supravegherea, în mod repetat, fără drept sau fără un interes legitim, a locuinţei, locului de muncă sau altor locuri frecventate de către o persoană, cauzându-i astfel o stare de temere;
- efectuarea de apeluri telefonice sau comunicări prin mijloace de transmitere la distanţă, care, prin frecvenţă sau conţinut, îi cauzează o temere unei persoane.

Se poate observa că, pentru a constitui infracțiune, este necesar să se dovedească de către „acuzare” că faptele de hărțuire au cauzat persoanei vizate „o stare de temere”. În cazul delictului civil, prevăzut în art. 74 din ncc, dovada unei astfel de stări de temere nu este necesară, fiind suficient faptul supravegherii.

Deci, se poate afirma că hărțuirea rămâne doar un delict civil până în momentul în care se poate dovedi în mod cert că faptele au cauzat o stare de temere. Din acel moment, fapta devine infracțiune, desigur, dacă și celelate condiții prevăzute de legea penală sunt întrunite. Este de remarcat că, în cazul acestor infracțiuni, ancheta penală se poate declanșa numai dacă partea vatămată depune plângere penală (plângere prealabilă).

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil.
6) Difuzarea de ştiri, dezbateri, anchete sau de reportaje scrise ori audiovizuale privind viaţa intimă, personală sau de familie, fără acordul persoanei în cauză (art. 74, litera f)

Formularea textului este prea generală (interdicția pare a avea caracter absolut, deși nu este așa) și generează ambiguitate, motiv pentru care poate fi considerată ca fiind de o calitate inferioară reglementării CNA, respectiv Deciziei CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual), cu modificările ulterioare. 

În art. 33 al. 3 din Codul audiovizual se prevede că este interzisă difuzarea de ştiri, dezbateri, anchete sau de reportaje audiovizuale care constituie imixtiuni în viaţa privată şi de familie a persoanei, fără acordul acesteia.

Dar, în art. 33 al. 4 din Codul audiovizual este prevăzută o excepție logică și necesară de la această interdicție, în sensul că difuzarea de ştiri, dezbateri, anchete sau de reportaje audiovizuale care constituie imixtiuni în viaţa privată şi de familie este permisă fără acordul persoanei dacă sunt întrunite cumulativ 2 condiţii:
există un interes public justificat pentru difuzare; 
există o legătură semnificativă şi clară între viaţa privată şi de familie a persoanei şi interesul public justificat.

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natura penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Se poate concluziona că noutatea adusă de ncc (care, desigur, se aplică întregii prese) nu privește, sub acest aspect, media audiovizuală, deja supusă unor reguli similare, ci presa scrisă, întrucât ncc extinde interdicția din Codul audiovizual și la „reportaje scrise”, adică la presa scrisă.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.
7) Difuzarea de materiale conţinând imagini privind o persoană aflată la tratament în unităţile de asistenţă medicală, precum şi a datelor cu caracter personal privind starea de sănătate, problemele de diagnostic, prognostic, tratament, circumstanţe în legătură cu boala şi cu alte diverse fapte, inclusiv rezultatul autopsiei, fără acordul persoanei în cauză, iar în cazul în care aceasta este decedată, fără acordul familiei sau al persoanelor îndreptăţite (art. 74, litera g)

Pentru presa din audiovizual, există deja o reglementare similară emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA), respectiv Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual), cu modificările ulterioare. 
 
În art. 46 din Codul audiovizual se prevede expres că difuzarea informaţiilor şi/sau imaginilor persoanelor aflate sub tratament în unităţile de asistenţă medicală, precum şi a datelor cu caracter personal privind starea de sănătate este permisă numai cu acordul persoanei sau, în cazul în care persoana este fără discernământ ori decedată, cu acordul familiei sau al aparţinătorilor. Furnizorii de servicii media audiovizuale au obligaţia de a respecta demnitatea şi anonimatul persoanelor cu tulburări psihice.
   
Art. 46 din Codul audiovizual prevede și o excepție de la regulile de protecție prezentate mai sus, și anume că difuzarea informaţiilor şi/sau imaginilor persoanelor aflate în astfel de situaţii este permisă, fără acordul cuiva, în cazul în care există un interes public justificat pentru difuzare.

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natura penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Desigur, interpretarea art. 31 din Codul audiovizual în fiecare situație concretă, pentru a stabili dacă a existat sau nu un „interes public justificat”, poate duce și la soluții controversate. Întotdeauna, „decizia” finală este a instanței de judecată, națională și, eventual, europeană (CEDO).

Se poate concluziona că noutatea adusă de ncc (care, desigur, se aplică întregii prese) nu privește, sub acest aspect, presa audiovizuală, deja supusă unor reguli similare, ci presa scrisă, întrucât „imaginea privind o persoană” poate însemna și o fotografie publicată într-un ziar. 

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.

8) Utilizarea, cu rea-credinţă, a numelui, imaginii, vocii sau asemănării cu o altă persoană (art. 74, litera h)

Este de menționat că, potrivit reglementărilor din ncc (prevederi care existau și în vechiul Cod civil), buna-credință este prezumată. Art. 14 al. 2 din ncc prevede că „Buna-credinţă se prezumă până la proba contrară.”

De aceea, în astfel de situații, nu trebuie ca acela care a utilizat numele, vocea, imaginea sau asemănarea unei persoane să facă dovada că a acționat cu bună-credință, ci, dimpotrivă, persoana care se consideră lezată trebuie să facă dovada că imaginea, numele, vocea sau asemănarea au fost folosite cu rea-credință.

Se pune întrebarea care sunt criteriile, care rezultă din ncc, pentru a stabili dacă utilizarea a fost făcută sau nu cu rea-credință. Un element de reper ar putea constitui art. 15 din ncc, care definește abuzul de drept și care prevede că niciun drept nu poate fi exercitat în scopul de a vătăma sau păgubi pe altul ori într-un mod excesiv şi nerezonabil, contrar bunei-credinţe. 

Deci, se poate susține că o utilizare cu rea-credință a numelui, imaginii, vocii sau asemănării presupune ca „utilizatorul” să acționeze excesiv şi nerezonabil și să aibă ca scop, deci să urmărească în mod special, prejudicierea persoanei.  

Precizăm că o prevedere similară celei din ncc există și în Codul audiovizual, respectiv în Decizia CNA nr. 220/2011, cu modificările ulterioare. 

În art. 40 din Codul audiovizual se prevede că este interzisă utilizarea cu rea-credinţă a numelui, imaginii, vocii sau asemănării cu o altă persoană în programele audiovizuale.

Spre exemplu, o emisiune TV a avut titlul „ILE(GALITATI) LA PRIMĂRIA VULCAN” și a prezentat anumite fapte ilicite comise de primarul din Vulcan, pe nume ILE. CNA a apreciat că numele acestei persoane (ILE) a fost utilizat într-un context acuzator, în cadrul unui joc de cuvinte afişat pe ecran, în condițiile în care nu a fost respectat principiul audiatur et altera pars și nu au fost solicitate şi prezentate probe care să susţină acuzaţiile aduse.

Alt exemplu: într-o emisiune cu profil monden, s-a discutat despre soluția dintr-un proces (privind încredințarea unui copil) în care una dintre părți (tatăl copilului) solicitase ca numele să nu-i fie menționat. Coprezentatoarea emisiunii a folosit pentru identificarea persoanei (tatăl copilului) o denumire a unui sport în mod peiorativ, vulgar. CNA a apreciat că difuzarea emisiunii s-a făcut cu încălcarea, printre altele, și a dispoziţiilor legale care interzic utilizarea cu rea-credinţă a numelui, imaginii, vocii sau asemănării cu o altă persoană în programele audiovizuale.

Un alt exemplu: într-o emisiune de tip talk-show a fost difuzată o scurtă înregistrare video care surprindea o ziaristă în timp ce mușca dintr-un cârnat, la un dineu. Înregistrarea prezentată a fost montată în buclă, prin repetarea cadrelor înainte-înapoi, rezultatul fiind inducerea în rândul publicului a unei imagini peiorative a respectivei persoane. CNA a apreciat că a fost folosită cu rea-credinţă imaginea acestei persoane, care se afla într-o ipostază ce nu avea nicio legătură cu interesul public, aşa cum este el definit în legislația audiovizuală.   

Se poate concluziona că noutatea adusă de ncc (care, desigur, se aplică întregii prese) nu privește, sub acest aspect, media audiovizuală, deja supusă unei reguli similare, ci presa scrisă și online, pentru care nu există o astfel de interdicție expresă. 

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.

9) Difuzarea sau utilizarea corespondenţei, manuscriselor ori a altor documente personale, inclusiv a datelor privind domiciliul, reşedinţa, precum şi numerele de telefon ale unei persoane sau ale membrilor familiei sale, fără acordul persoanei căreia acestea îi aparţin sau care, după caz, are dreptul de a dispune de ele. (art. 74, litera i)

Reamintim că, potrivit art. 71 din ncc, corespondenţa, manuscrisele sau alte documente  personale, precum și domiciliul sau reşedinţa fac parte din noțiunea de „viață privată”, alături de viaţa intimă, personală sau de familie.

Întrucât legea nu distinge, acordul persoanei poate fi expres (verbal sau scris) ori prezumat. 

Acordul persoanei poate fi prezumat, în condițiile art. 76 din ncc, adică atunci când însuşi cel căruia îi aparţin sau care, după caz, are dreptul de a dispune de respectivele informaţii sau materiale (corespondență, manuscrise, documente, adresă, numere de telefon) le pune la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului (presa face parte, în mod evident, din această categorie).

Precizăm că, potrivit art. 195 din vechiul Cod penal, constituia infracțiunea de violare a secretului corespondenţei și:
- Deschiderea, fără drept, a unei corespondenţe adresate altuia (pe scurt, deschiderea „cu drept” a corespondenței adresate altuia presupune ori acordul acelei persoane ori autorizarea judecătorului, care poate fi dată în cazurile în care legea prevede luarea unor măsuri de supraveghere a persoanei);
- Sustragerea, distrugerea sau reţinerea unei corespondenţe;
- Divulgarea conţinutului unei corespondenţe, chiar atunci când a fost trimisă deschisă sau a fost deschisă din greşeală.

Și în noul Cod penal (Legea 286/2009, intrată în vigoare la 1.02.2014) există, în art. 302 alin. 2, o infracțiune similară, denumită tot violarea secretului corespondenţei, care, printre modalitățile de săvârșire, cuprinde și:
- Deschiderea, sustragerea, distrugerea sau reţinerea, fără drept, a unei corespondenţe adresate altuia;
- Divulgarea fără drept a conţinutului unei corespondenţe adresate altuia, chiar atunci când aceasta a fost trimisă deschisă ori a fost deschisă din greşeală. 

Se observă că textul articolului din noul Cod penal, ca și cel din vechiul Cod penal, privind infracțiunea de violare a secretului corespondenţei este mai restrictiv decât textul din ncc care prevede condițiile în care o astfel de faptă constituie delict civil. Potrivit art. 302 alin. 4 din noul Cod penal (sau art. 195 alin. 2 din vechiul Cod penal), divulgarea conținutului unei corespondențe constituie infracțiune chiar și atunci când cel care o divulgă a luat cunoştinţă de ea din greşeală sau pentru că a fost trimisă deschisă. Deci, pentru existența infracțiunii, este suficient să se facă dovada că persoana respectivă a avut reprezentarea (a știut) că divulgă fără drept o corespondență adresată altuia. 

Sintagma „corespondență trimisă deschisă” are alt înțeles decât „scrisoarea deschisă”, care, prin chiar modul în care a fost concepută, este destinată a ajunge la cunoștința tuturor. Astfel, „corespondența trimisă deschisă” se referă la corespondența expediată în condiții care nu asigură efectiv protecția conținutului, protecție care este însă dorită de expeditor (de exemplu, corespondența trimisă fără plic, situație mai des întâlnită în comunicările/ scrisorile trimise de/între autorități/instituții publice; de asemenea, poate intra în această categorie și scrisoarea trimisă într-un plic care nu a fost bine lipit și s-a deschis în cursul transportului). 

Este important de subliniat că art. 302 alin. 5 din noul Cod penal prevede și situații în care deschiderea, fără drept, sustragerea, distrugerea, reținerea sau difuzarea unei corespondențe adresate altuia nu constituie infracțiune, și anume:

- dacă făptuitorul surprinde săvârşirea unei infracţiuni sau contribuie la dovedirea săvârşirii unei infracţiuni;
- dacă surprinde fapte de interes public, care au semnificaţie pentru viaţa comunităţii şi a căror divulgare prezintă avantaje publice mai mari decât prejudiciul produs persoanei vătămate. 

Desigur, cel care va aprecia dacă deschiderea, divulgarea etc. a corespondenței  prezintă avantaje publice mai mari decât protejarea acelui aspect al vieții private este judecătorul. Este de estimat că va exista o mare diversitate de soluții și aprecieri, dar existența în lege a unei astfel de posibilități ca fapta să nu constituie infracțiune, deși conține o mare doză de imprevizibilitate, este de preferat inexistenței în lege (vechiul Cod penal) a unei prevederi de acest gen.   
 
În cazul infracțiunii de violare a secretului corespondenței, atât în varianta din vechiul Cod penal, cât și în cea din noul Cod penal, acțiunea penală se pune în mișcare numai la plângerea penală prealabilă a persoanei vătămate. Aceasta înseamnă că urmărirea penală pentru o astfel de infracțiune nu se poate declanșa din oficiu, ci doar dacă victima depune plângere prealabilă. Și după depunerea plângerii prealabile este posibil ca părțile să se împace sau ca plângerea să fie retrasă, în anumite condiții, cu consecința încetării urmăririi sau judecății penale.
Pentru presa din audiovizual, există deja o reglementare emisă de Consiliul Naţional al Audiovizualului (CNA), respectiv Decizia CNA nr. 220/2011 (Codul audiovizual), cu modificările ulterioare. 

În art. 33 din Codul audiovizual se prevede că orice persoană are dreptul la respectarea vieţii private şi de familie, a domiciliului şi a corespondenţei. Din acest motiv, informaţiile privind adresa unei persoane sau a familiei sale şi numerele lor de telefon nu pot fi dezvăluite fără permisiunea acestora, iar utilizarea datelor cu caracter personal este permisă în condiţiile legii speciale.
 
În art. 38 din Codul audiovizual se prevede că difuzarea corespondenţei provenite din surse confidenţiale ori a căror credibilitate nu este suficient verificată este permisă numai dacă acestea prezintă un interes public justificat şi sunt însoţite de punctul de vedere al persoanei vizate.

Noțiunea de „interes public justificat” este definită în art. 31 din Codul audiovizual. Astfel, sunt considerate a fi de interes public justificat orice probleme, fapte sau evenimente care influenţează societatea sau o comunitate, în special cu privire la: 
prevenirea sau dovedirea săvârşirii unei fapte de natura penală; 
protejarea sănătăţii sau siguranţei publice; 
semnalarea unor afirmaţii înşelătoare sau a unor cazuri de incompetenţă care afectează publicul.

Reamintim că art. 74 din ncc prevede că, dacă faptele descrise la acest punct sunt săvârșite în condițiile art. 75 din ncc (practic, dacă atingerile aduse vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie), ele nu constituie delict civil. Desigur, nici Decizia CNA nr. 220/2011 nu poate stabili pentru presa audiovizuală reguli mai restrictive decât cele care rezultă din jurisprudența CEDO în materie.
Art. 75 - „Limite”

Art. 75 din ncc poartă denumirea „Limite”, cu precizarea că nu se referă la limitele libertății de exprimare, ci la limitele restrângerii libertății de exprimare. 

Am analizat mai sus, chiar în partea introductivă, semnificația art. 75, concluzia fiind că prin acest articol se reafirmă preeminența Convenției Europene a Drepturilor Omului și a jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, față de reglementările interne și de jurisprudența instanțelor naționale. 

Astfel, art. 75 al. 1 din ncc prevede: „Nu constituie o încălcare a drepturilor prevăzute în această secţiune [secțiune denumită „Respectul vieţii private şi al demnităţii persoanei umane”] atingerile care sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte.” 
Concluzia art. 75 este că dreptul la viață privată și dreptul la demnitate nu sunt drepturi absolute. Aceste drepturi nu sunt intangibile în mod absolut, ci pot suferi atingeri – care nu constituie delicte civile - cu condiția ca aceste atingeri să fie prevăzute ca atare de legile naționale sau de reglementările internaționale. Exemplul cel mai relevant de astfel de convenție internațională privitoare la drepturile omului este Convenția Europeană a Drepturilor Omului. 

Este de menționat că prevederile Convenției Europene a Drepturilor Omului se completează cu hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului. Practic, Hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului au aceeași putere/importanță ca prevederile Convenției Europene a Drepturilor Omului, deoarece Curtea Europeană (care aplică textele din Convenția Europeană) funcționează pe principiul „common law”. Aceasta înseamnă că precedentul judiciar (adică, hotărârile pronunțate anterior de Curtea Europeană) are o valoare/putere egală cu cea pe care o are legea (Convenția Europeană). 

Ca atare, prevederile Convenției Europene sunt interpretate, nuanțate, explicitate prin hotărârile pronunțate de Curtea Europeană, iar Convenția Europeană nu poate fi analizată decât împreună cu jurisprudența Curții Europene.

Întrucât, potrivit art. 11 al. 2 și art. 20 al. 2 din Constituție, Convenția Europeană face parte din dreptul intern și are prioritate asupra oricăror alte reglementări interne mai restrictive cu privire la drepturile fundamentale ale omului, se poate trage concluzia că și jurisprudența Curții Europene (care face corp comun cu Convenția Europeană, ca rezultat al sistemului „common law”) face parte din dreptul intern și are caracter prioritar în raport de reglementările sau jurisprudența naționale mai restrictive cu privire la drepturile fundamentale ale omului. 

Din acest motiv, prezența art. 75 în ncc nu are alt efect decât reafirmarea, în cazul libertății de exprimare, a unui principiu constituțional „vechi” din anul 2003, potrivit căruia, în caz de conflict între reglementările naționale și cele internaționale, prioritate au întotdeauna cele care stabliesc un regim mai favorabil cu privire la drepturile fundamentale ale omului. Subliniem că dreptul fundamental la care se referă art. 75 din ncc este dreptul la libera exprimare.

Cu alte cuvinte, art. 75 din ncc prevede posibilitatea atingerii prin libera exprimare a drepturilor la viaţa privată, la demnitate și la propria imagine în condițiile prevăzute de legea națională (inclusiv ncc) sau de Convenția Europeană și de jurisprudența Curții Europene. De asemenea, din art. 75 ncc rezultă și că legea națională și jurisprudența națională nu pot fi mai restrictive în materie de libertate de exprimare decât reglementările internaționale, adică nu pot fi mai restrictive decât Convenția Europeană a Drepturilor Omului și jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. 

Teoretic, este posibil ca unele reglementări naționale să fie mai favorabile cu privire la libertatea de exprimare decât cele internaționale. În această situație, prioritatea nu mai revine reglementărilor internaționale, ci celor naționale mai favorabile. În practică, însă, deocamdată, reglementările internaționale în materia libertății de exprimare sunt mai favorabile decât cele naționale. 

De aceea, în realitate, toate disputele pe tema întinderii libertății de exprimare se poartă, în exclusivitate, chiar după adoptarea ncc, pe terenul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului. Reglementările naționale, inclusiv cele din ncc, oricât de severe și restrictive ar fi, nu pot înfrânge prevederile Convenției Europene și jurisprudența Curții Europene și nu au nicio valoare dacă sunt contrare acestora.

Acesta este motivul pentru care jurisprudența Curții Europene trebuie studiată, cunoscută și, în caz de nevoie, invocată în orice litigiu intern care implică libertatea de exprimare.

În consecință, o hotărâre irevocabilă a instanțelor naționale de „sancționare” a unei persoane pentru depășirea limitelor libertății de exprimare, dacă se întemeiază pe reglementări mai restrictive decât cele rezultate din Convenția Europeană și din jurisprudența Curții Europene, va putea fi atacată cu succes la Curtea Europeană (cu respectarea anumitor condiții procedurale), iar cel sancționat în acest mod de instanțele naționale va primi reparațiile necesare (morale și materiale) dispuse de Curtea Europeană. 

Art. 76 - „Prezumţia de consimţământ”

Art. 76 din ncc poartă denumirea „Prezumţia de consimţământ” și instituie presupunerea că, dacă o persoană lansează în spațiul public anumite informații/ materiale ce o privesc, ea este de acord ca, prin difuzarea acestora, să-i fie afectată viața privată, demnitatea sau imaginea, nemaifiind necesar, în această situație, să i se solicite și un consimțământ expres (verbal sau scris).

Astfel ar trebui înțeles art. 76 din ncc, potrivit căruia se prezumă că există consimțământul persoanei atunci când însuşi cel la care se referă o informaţie sau un material le pune la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului (de exemplu, în presă), nefiind necesar un acord scris.

În mod evident, această prezumție de consimțământ a fost introdusă în ncc cu intenția, pe deplin justificată, de a proteja presa.

În art. 327 din Codul de procedură civilă, prezumţiile sunt definite ca fiind consecinţele pe care legea sau judecătorul le trage dintr-un fapt cunoscut spre a stabili un fapt necunoscut.

Cu alte cuvinte, prezumția de consimțământ înseamnă că, deși ziaristul nu a cerut (sau, mai degrabă, nu poate proba că a cerut) în mod expres consimțământul persoanei, se poate trage concluzia, din datele și împrejurările concrete ale modului în care jurnalistul  a intrat în posesia informațiilor/ documentelor/ materialelor, că persoana vizată a fost de acord cu divulgarea lor, cu intrarea lor în spațiul public, renunțând astfel la protecția acordată de lege vieții private, demnității, imaginii.

Considerăm că sintagma „nefiind necesar un acord scris” din partea finală a art. 76 din ncc nu este necesară și putea, lesne, să lipsească din text, cel puțin termenul „scris”, întrucât poate crea confuzii, prin inducerea ideii că acordul persoanei care poate fi suplinit prin prezumție ar putea fi numai cel scris, nu și verbal. Nu există nicio justificare logică pentru care poate fi suplinit prin prezumții numai un consimțământ dat în scris, nu și unul exprimat verbal. 

Potrivit art. 328 din Codul de procedură civilă, prezumția de consimțământ prevăzută în art. 76 din ncc este o prezumție legală (fiind expres prevăzută de lege, adică de art. 76 din ncc), dar care nu are caracter absolut, pentru că acest caracter absolut nu este expres prevăzut în art. 76 din ncc.

Lipsa caracterului absolut înseamnă că prezumția poate fi înlăturată prin proba contrară. 

Spre exemplu, persoana al cărei consimțământ este prezumat poate face dovada că a existat o clauză, o înțelegere între ea și, de exemplu, ziaristul căruia i-a pus la dispoziție informația sau materialul, potrivit căreia acele informații/materiale să rămână confidențiale, ca ele să nu fie divulgate deloc publicului sau să fie divulgate într-o formă care sa protejeze anumite aspecte ale vieții private/ demnității/ imaginii.

În această situație, dacă se face dovada clară a unei înțelegeri de acest fel, prezumția legală de consimțământ nu mai operează.

Ar mai fi de precizat că ncc nu prevede expres condiția că utilizarea informației sau materialului trebuie făcută chiar de către persoana căreia i-au fost puse la dispoziție. De aceea, considerăm că utilizarea/ difuzarea poate fi făcută de către orice altă persoană. Se poate susține punctul de vedere potrivit căruia, odată ce informația/ materialul a intrat în spațiul public, prin punerea la dispoziția presei (de exemplu), utilizarea poate fi făcută de oricine, cu excepția cazului în care există o clauză expresă potrivit căreia informația/ materialul nu poate fi folosit(ă) decât de cel la dispoziția căruia a fost pusă sau doar de anumite persoane, în anumite condiții.

Am prezentat în comentariile de la secțiunile precedente cum ar putea opera, în anumite situații, prezumția de consimțământ prevăzută în art. 76 din ncc.
Art. 79 - „Interzicerea atingerii memoriei persoanei decedate”

Art. 79 din ncc poartă denumirea „Interzicerea atingerii memoriei persoanei decedate” și conține o prevedere de principiu în sensul că memoria persoanei decedate este protejată în aceleaşi condiţii ca şi imaginea şi reputaţia persoanei aflate în viaţă.

Această prevedere are o mare importanță practică, mai ales în comparație cu unele opinii exprimate, potrivit cărora protejarea memoriei persoanei decedate ar trebui să aibă un caracter absolut.

Dacă apărarea memoriei persoanei decedate nu s-ar fi făcut în aceleași condiții în care sunt protejate imaginea şi reputaţia persoanei aflate în viaţă și s-ar fi ajuns la o interdicție absolută a oricărei atingeri aduse memoriei, consecința directă era că nu mai putea face obiectul dezbaterii publice/ media nicio chestiune de interes public care ar fi putut afecta memoria unei persoane decedate. 

Rezultatul practic al prevederilor art. 79 din ncc este că, în caz de litigiu, apărările ce urmează a se face respectă exact linia apărărilor din oricare litigiu ce are ca obiect libertatea de exprimare, inclusiv jurisprudența CEDO în materie.  

Este de menționat că în art. 256 al. 2 din ncc este prevăzut cine poate acționa pentru protejarea memoriei persoanei decedate.

Astfel, art. 256 al. 2 din ncc prevede că acţiunea pentru restabilirea integrităţii memoriei unei persoane decedate poate fi pornită de:
soţul supravieţuitor;
oricare dintre rudele în linie dreaptă ale persoanei decedate (ascendenți: bunicii și părinții sau descendenți: copiii şi nepoţii – art. 406 al. 3 lit. a din ncc);
oricare dintre rudele colaterale, până la gradul al patrulea inclusiv, ale persoanei decedate (potrivit art. 406 al. 3 lit. b din ncc, fraţii sunt rude colaterale de gradul al doilea, unchiul sau mătuşa şi nepotul, de gradul al treilea, verii primari, de gradul al patrulea).
Art. 252 - „Ocrotirea personalităţii umane”

Art. 252 din ncc poartă denumirea „Ocrotirea personalităţii umane” și consacră un principiu, generos, potrivit căruia orice persoană fizică are dreptul la ocrotirea valorilor intrinseci fiinţei umane, cum sunt viaţa, sănătatea, integritatea fizică şi psihică, demnitatea, intimitatea vieţii private, libertatea de conştiinţă, creaţia ştiinţifică, artistică, literară sau tehnică.

Trebuie precizat, și în acest caz, că ocrotirea la care se referă art. 252 din ncc cu privire la demnitate și intimitatea vieții private nu are caracter absolut. Aceasta înseamnă că, practic, dacă atingerile aduse demnității/ vieții private respectă jurisprudența CEDO în materie, ele nu constituie delict civil. Am argumentat în curprinsul acestor comentarii că ncc nu poate introduce reguli/ standarde mai restrictive decât cele deja statuate prin jurisprudența CEDO în aplicarea art. 10 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului.
Art. 253 - „Mijloace de apărare”

Art. 253 din ncc poartă denumirea „Mijloace de apărare” și prevede măsurile ce pot fi luate de instanța de judecată pentru a proteja drepturile nepatrimoniale ale persoanei fizice.

Art. 253 din ncc prevede măsurile „definitive”, „finale” care pot fi luate de instanță. Este necesar să facem distincția dintre aceste măsuri „definitive” și „măsurile provizorii” care pot fi luate de instanță tot pentru protejarea drepturilor nepatrimoniale și care sunt reglementate în art. 255 din ncc.

Trebuie precizat că, deși art. 253 din ncc se referă expres la protecția drepturilor nepatrimoniale ale persoanei fizice, aceleași categorii de mijloace de apărare vor fi folosite și la apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei juridice. Aceasta, deoarece art. 257 din ncc prevede expres ca dispoziţiile Titlului V – „Apărarea drepturilor nepatrimoniale” (art. 252 – 256 din ncc) se aplică prin asemănare şi drepturilor nepatrimoniale ale persoanelor juridice.

Subliniem că, potrivit art. 253 al. 1 din ncc, măsurile de protecție a drepturilor nepatrimoniale pot fi luate de instanță atât în cazul în care, prin fapta ilicită (contrară legii), unul sau mai multe drepturi nepatrimoniale au fost încălcate, cât și în cazul în care prin fapta ilicită doar au fost ameninţate unul sau mai multe drepturi nepatrimoniale. Diferența dintre drept încălcat și drept amenințat constă în aceea că, în cazul încălcării, prejudiciul deja s-a produs, dreptul a fost deja lezat, iar, în cazul amenințării, este vorba doar de punerea în pericol a dreptului, prin posibilitatea reală, efectivă de prejudiciere a dreptului, încă neprodusă. Din acest motiv, se poate susține că ncc pune, uneori, pe același plan, în această materie, prejudiciul efectiv produs cu prejudiciul a cărui producere este iminentă.

Dacă este sesizată de partea interesată, instanța de judecată poate lua, în funcție de datele concrete ale cauzei, una sau mai multe măsuri de restabilire/ protecție a dreptului (încălcat sau amenințat), dintre cele care urmează: 

- 1. Interzicerea săvârşirii faptei ilicite, dacă aceasta este iminentă. Acesta este cazul faptelor/ acțiunilor care încă nu au fost comise, dar cu privire la care există certitudinea că, în scurt timp, se vor produce. Noțiunea de „faptă iminentă” are înțelesul din limbajul comun, respectiv de faptă pe punctul de a se produce și care nu mai poate fi amânată sau evitată. După cum se va vedea mai jos, interzicerea săvârșirii faptei ilicite iminente nu poate fi dispusă de instanță atunci când această faptă ilicită a fost comisă prin exercitarea libertății de exprimare, întrucât interdicția respectivă ar constitui cenzură.  

- 2. Încetarea încălcării şi interzicerea pentru viitor, dacă aceasta durează încă. Măsura presupune că acțiunea defăimatoare s-a declanșat (a fost publicată/ difuzată o știre/un articol/o emisiune) și există dovezi că această acțiune defăimătoare sau efectul ei continuă, se află în desfășurare. De exemplu:
- publicarea unui articol defăimător pe un sit; prezența pe internet a articolului defăimător produce în permanență prejudicii (efectul este continuu);
- publicarea/difuzarea secvențială (pe fragmente/episoade) a unui articol sau a unei emisiuni cu caracter defăimător. În acest caz, încălcarea dreptului s-a produs, dar nu s-a consumat integral.

În practică, unui ziarist i s-a interzis să mai publice orice știre/ informație/ articol referitoare la o anumită persoană despre care mai publicase articole apreciate de instanță ca defăimătoare. Aceasta interdicție, din speța dată ca exemplu, pare mult prea generală și prea extinsă, atât în raport de cadrul art. 253 din ncc (care se referă la încălcări deja comise care se prelungesc în timp, ele sau efectele lor, iar nu la fapte viitoare distincte al căror conținut nu poate fi anticipat), cât și în raport de art. 10 din CEDO (este posibil ca un articol vizând conduita unei persoane publice să fie nejustificat și denigrator, dar acesta nu înseamnă că niciodată autorul articolului nu va mai putea scrie despre acea persoană și să prezinte aspecte de interes public privind activitatea acesteia). Sub acest aspect, măsura pare excesivă. 

Un alt exemplu din practică privește obligarea unei persoane care a postat pe blog un articol defăimător să radieze (să șteargă) acea postare. Se poate discuta dacă nu ar putea fi mai bine păstrat caracterul proporțional al măsurii prin menținerea articolului pe blog, cu obligarea inserării unei atenționări (eventual, pe fiecare filă) în sensul că articolul a fost declarat de instanță ca defăimător. Pe de altă parte, se poate susține și că păstrarea articolului defăimător, chiar cu inserarea atenționării amintite, nu are ca efect încetarea completă a încălcării, întrucât conținutul afirmațiilor defăimătoare este încă adus la cunoștința publicului.    

Este de așteptat ca diversitatea situațiilor practice ce vor fi întâlnite în această materie să ducă la adoptarea/ luarea de soluții/ măsuri concrete inedite.

- 3. Constatarea caracterului ilicit al faptei săvârşite, dacă tulburarea pe care a produs-o subzistă. În realitate, ori de câte ori instanța ia o măsură (orice măsură) pentru protejarea/restabilirea unui drept, prima „grijă” este aceea de a verifica dacă prejudiciul a fost sau nu cauzat printr-o faptă ilicită, întrucât numai o faptă ilicită poate sta la baza răspunderii civile delictuale. 

Introducerea ca măsură reparatorie distinctă a „constatarii caracterului ilicit al faptei săvârşite” este, de fapt, o consacrare legislativă a unei măsuri întâlnite în jurisprudența CEDO, potrivit căreia simpla constatare de către instanță a încălcării dreptului constituie o reparație suficientă prin ea însăși, fără a mai fi nevoie de dispunerea unor măsuri reparatorii suplimentare, cum ar fi acordarea de daune morale sau obligarea de a publica hotărârea judecătorească.

Exemplificăm cu o astfel de soluție pronunțată în anul 2013, atunci când reclamantul a solicitat instanței de judecată:
să constate că afirmațiile pârâtului reprezintă fapte ilicite care i-au afectat onoarea și reputația;
să-l oblige pe pârât să retracteze public afirmațiile defăimătoare;
să-l oblige pe pârât să publice integral hotărârea judecătorească definitivă ce se va pronunța în dosar, pe cheltuiala sa, în 3 cotidiane centrale.
  
În speță, instanța a admis doar primul capăt de cerere și a constatat caracterul ilicit al faptelor pârâtului. Dar, celelalte două capete de cerere (retractarea publică și publicarea hotărârii) au fost respinse cu motivarea că, în raport de datele speței, repararea dreptului la demnitate s-a făcut, integral, prin chiar constatarea caracterului ilicit al faptelor, astfel că nu mai este nevoie de măsuri reparatorii suplimentare. Acest exemplu poate fi folosit și pentru exemplificarea unei situații în care reparația este corespunzătoare (proporțională) cu gravitatea încălcării dreptului respectiv.

Privită astfel, prevederea în ncc a măsurii reparatorii prin care se constată caracterul ilicit al faptei poate ajuta la soluționarea rezonabilă a multor cauze privind lezarea drepturilor nepatrimoniale.

De asemenea, pe lângă aceste 3 măsuri care pot fi luate de instanță atât în cazul încălcării drepturilor nepatrimoniale, cât și în cazul amenințării acestor drepturi, art. 253 mai prevede în alin. 3 și 4 din ncc și alte 2 categorii de măsuri ce pot fi luate de instanță, dar, de data aceasta, numai în cazul încălcării drepturilor nepatrimoniale (deci, nu și dacă aceste drepturi sunt amenințate).

-1. Îndeplinirea oricăror măsuri socotite necesare de către instanţă spre a ajunge la restabilirea dreptului atins. Textul este atât de larg, încât permite instanței să dispună ca pârâtul să adopte orice conduită, să efectueze orice acțiune, să se abțină de la orice acțiune pentru ca dreptul lezat să fie restabilit. În art. 253 al. 3 din ncc sunt prezentate, cu titlu de exemplu, două astfel de măsuri:
 -a) obligarea autorului faptei ilicite, pe cheltuiala sa, la publicarea hotărârii de condamnare
Este de remarcat faptul că această măsură poate avea pentru autorul faptei ilicite consecințe patrimoniale serioase, mult mai serioase decât par la prima vedere. Astfel, publicarea „hotărârii de condamnare” (denumire oarecum improprie, deoarece „condamnare” există doar în materie penală) înseamnă publicarea întregii hotărâri, nu doar a dispozitivului, iar unele hotărâri pot avea un număr apreciabil de pagini. Publicarea acestor hotărâri este supusă în presă regimului de anunț publicitar și este taxată ca atare (plata pentru fiecare cuvânt ce urmează să fie publicat în ziar), astfel că publicarea hotărârii, chiar și într-un singur ziar, implică, în final, costuri foarte mari. Dacă este vorba de publicarea în mai multe ziare (numărul ziarelor în care se va publica hotărârea este stabilit de instanță) costurile totale cresc exponențial. În acest caz, deja intră în discuție condiția proporționalității măsurii de reparație, întrucât, în concret, măsura obligării de a publica hotărârea judecătorească, integral într-unul sau mai multe ziare este, practic, mai costisitoare decât daunele morale acordate și, pentru multe persoane, chiar imposibil de suportat.

Desigur, instanța are posibilitatea să dispună doar publicarea dispozitivului hotărârii (de regulă, nu are mai mult de o pagină și cuprinde sinteza măsurilor dispuse de instanță), deci e important atunci când se face apărarea în proces să se lămurească dacă nu cumva este o măsură suficientă și proporțională obligarea doar la publicarea dispozitivului hotărârii, iar nu a întregii hotărâri.

-b) orice alte măsuri necesare pentru încetarea faptei ilicite sau pentru repararea prejudiciului cauzat. Această prevedere reia partea de început a art. 253 al. 3, potrivit căreia instanța îl poate obliga pe autorul faptei ilicite să îndeplinească orice măsuri socotite necesare (de către instanţă) spre a ajunge la restabilirea dreptului nepatrimonial atins.

-2. Acordarea de daune materiale și de daune morale (reparaţii patrimoniale, bănești, pentru prejudiciul nepatrimonial=moral ce i-a fost cauzat). Acțiunea prin care se solicită daune morale sau materiale este supusă termenului general de prescripție de 3 ani și începe să curgă de la data când păgubitul a cunoscut sau trebuia să cunoască atât paguba, cât şi pe cel care răspunde de ea (art. 253 al. 4 coroborat cu art. 2.517 și art. 2.528 din ncc). 

Cu excepția cazului în care se solicită acordarea de daune morale sau/și materiale, când instanța trebuie sesizată în termenul de 3 ani menționat mai sus, acțiunile pentru restabilirea/protecția drepturilor nepatrimoniale care au fost încălcate ori ameninţate pot fi adresate instanței oricând, astfel cum prevede expres art. 253 al. 1 din ncc. 

Reglementări speciale/derogatorii în cazul libertății de exprimare

Libertatea de exprimare include mass-media, dar nu se rezumă la ele, ci se referă la libertatea pe care o are orice persoană de a exprima opinii și de a primi sau de a comunica informații ori idei fără amestecul autorităților publice și fără a ține seama de frontiere.

După cum se va vedea mai jos, la comentariile privind art. 255 din ncc, în cazul măsurilor provizorii ce pot restrânge libertatea de exprimare, derogările sunt prevăzute numai pentru presa (scrisă, online și audiovizuală), iar nu pentru orice persoană care exercită libertatea de exprimare.

În cazul art. 253 din ncc, în care sunt prevăzute măsurile definitive prin care se restrânge libertatea de exprimare, reglementările derogatorii nu se rezumă la presă, ci privesc orice persoană care exercită libertatea de exprimare.

Art. 253 al. 2 din ncc prevede o singura derogare în cazul încălcării drepturilor nepatrimoniale prin exercitarea dreptului la libera exprimare, și anume:
- instanţa nu poate dispune interzicerea săvârşirii faptei ilicite, dacă aceasta este iminentă. Adică, instanța nu poate interzice o știre/informație/creație etc. înainte de publicare/difuzare, pentru că aceasta ar însemna cenzură, iar cenzura de orice fel este interzisă prin art. 30 alin. 2 din Constituție.

În rest, și în cazul libertății de exprimare, instanța poate dispune toate măsurile de remediere prevăzute în art. 253 din ncc, respectiv:
- încetarea încălcării şi interzicerea pentru viitor, dacă aceasta durează încă (spre exemplu, în cazul publicării/difuzării secvențiale de articole, emisiuni, sub formă de serial, foileton etc.);
- constatarea caracterului ilicit al faptei săvârşite, dacă tulburarea pe care a produs-o subzistă (spre exemplu, în cazul unui articol defăimător publicat pe un sit; dacă e un articol care produce prejudicii contrar jurisprudenței CEDO, prezența lui pe internet dă caracter continuu prejudiciului produs);
- obligarea autorului, pe cheltuiala sa, la publicarea hotărârii de condamnare;
- orice alte măsuri necesare pentru încetarea faptei ilicite sau pentru repararea prejudiciului cauzat;
- acordarea de daune materiale pentru repararea prejudiciului moral suferit.
Art. 254 - „Apărarea dreptului la nume”

Art. 254 din ncc poartă denumirea „Apărarea dreptului la nume” și prevede dreptul celui care este lezat prin uzurparea, în tot sau în parte, a numelui său sau a pseudonimului (ales în condiţiile legii) că poate să ceară oricând instanţei judecătoreşti să dispună încetarea acestei atingeri nelegitime.

În practică, lezarea dreptului la nume sau pseudonim este rar întâlnită în cazul liberei exprimări. Totuși, nu este exclusă producerea de prejudicii și prin această modalitate. Spre exemplu, semnarea unor articole cu nume/pseudonime care deja aparțin altor persoane.

Considerăm că persoana lezată prin uzurparea, totală sau parțială, a numelui sau pseudonimului, poate cere instanței, în afară de încetarea acestei atingeri nelegitime, și luarea oricărei măsuri necesare pentru repararea integrală a prejudiciului suferit, inclusiv daune materiale și/sau morale, potrivit art. 253 din ncc. Aceasta, deoarece art. 253 din ncc prevede mijloace de apărare pentru oricare dintre drepturile nepatrimoniale încălcate ori ameninţate, iar dreptul la nume este prevăzut în art. 59 din ncc printre drepturile inerente fiinţei umane (Capitolul II din ncc in care este inclus art. 59 poartă denumirea: „Respectul datorat fiinţei umane şi drepturilor ei inerente”).
Art. 255 - „Măsuri provizorii”

Art. 255 din ncc poartă denumirea „Măsuri provizorii” și conține reglementări specifice Codului de procedură civilă.

„Măsurile provizorii” pot fi luate numai de instanța de judecată și numai la cererea părții interesate (părții care se consideră lezată). Cel care se consideră lezat trebuie să facă în instanță dovada credibilă (= convingătoare pentru judecător) că:
drepturile sale nepatrimoniale (de ex.: dreptul la viața privată, demnitate, imagine) fac obiectul unei acţiuni ilicite (= acțiune care încalcă legea; trebuie indicat clar care dispoziții legale sunt încălcate);
acţiunea ilicită este actuală (= în desfășurare) sau iminentă (= este pe punctul de a se produce și nu mai poate fi amânată sau evitată);  
această acţiune ilicita riscă să îi cauzeze un prejudiciu greu de reparat (legea nu se referă la un simplu prejudiciu, ci la unul „greu de reparat”. Acesta este și motivul pentru care se va lua măsura provizorie: preîntâmpinarea producerii acelui prejudiciu, greu de reparat odată produs).

De asemenea, cel care cere instanței luarea unor măsuri provizorii (=reclamantul) poate fi obligat de instanță să depună o cauţiune (în cuantumul fixat de judecător). Cauţiunea are, ca orice cauţiune, rolul de a garanta că, dacă cel care a cerut luarea măsurii provizorii a acționat din culpă, și a produs, prin luarea acestor măsuri de către instanță, un prejudiciu celui chemat în judecată (=pârâtul), va exista o sumă de bani din care pârâtul să primească despăgubiri pentru prejudiciul produs de reclamant.  

Aceste „măsuri provizorii” nu au un caracter definitiv, iar durata lor este limitată în timp. Ele pot dura, cel mult, până la soluționarea „acțiunii principale”, adică a procesului separat în care se cere repararea prejudiciului produs prin încălcarea dreptului la viață privată, demnitate, imagine.

„Acțiunea principală” este cea prin care, de obicei, se cer daune materiale sau morale. În procesul inițiat pentru luarea unor măsuri provizorii, nu pot fi cerute daune morale sau materiale, ci doar luarea temporară a unor măsuri care privesc numai:
interzicerea provizorie a încălcării dreptului (în cazul în care încălcarea este iminentă);
încetarea provizorie a încălcării dreptului (în cazul în care încălcarea este în desfășurare);
luarea măsurilor necesare pentru a asigura conservarea probelor (de exemplu, audierea unui martor, efectuarea unei expertize, solicitarea de relații/înscrisuri etc. în situația în care ar exista riscul dispariției sau alterării acelor probe, dacă ele ar fi administrate mai târziu).

Ceea ce caracterizează și, totodată, justifică, o măsură provizorie este, în primul rând, urgența. De aceea, în art. 255 al. 4 din ncc se prevede că instanţa soluţionează cererea potrivit dispoziţiilor privitoare la ordonanţa preşedinţială, care se aplică în mod corespunzător.

Întrucât măsurile provizorii se referă la situații de urgență, care, în mod corelativ, presupun o intervenție rapidă, legea prevede că acestea pot fi solicitate și luate chiar mai înainte ca reclamantul să introducă la instanță „acțiunea principală” (cea în care se vor acorda daunele morale/materiale și alte reparații necesare pentru încălcarea dreptului la viață privată, demnitate, imagine).

Cu toate acestea, legea nu permite ca provizoratul să dureze la nesfârșit, astfel că îl obligă pe cel care a solicitat luarea măsurilor provizorii ca, într-un anumit termen, să sesizeze instanța de judecată și cu soluționarea „acțiunii principale”. Acest termen este fixat prin hotărârea instanței prin care se dispun măsurile provizorii. Dacă, totuși, instanța fixează un termen mai mare decât maximum 30 de zile de la data luării măsurilor provizorii, reclamantul va trebui să introducă acțiunea principală în termenul de 30 de zile prevăzut de lege, rămânând fără efect juridic termenul (mai mare) stabilit de instanță (alin. 4 si alin. 6 al  art. 255 din ncc). 
 
În caz contrar, dacă termenul fixat de instanță sau, după caz, termenul de 30 de zile nu este respectat, măsurile provizorii luate încetează de drept la împlinirea acestor termene (alin. 4 si alin. 6 al  art. 255 din ncc).

Art. 255 din ncc cuprinde în alin. 7 și 8 reglementări detaliate, de natură procedurală, privind regimul cauțiunii pe care reclamantul poate fi obligat de instanță să o depună. Ele nu prezintă un interes deosebit în contextul acestor comentarii. De reținut este că pârâtul nu va primi automat de la reclamant despăgubiri pentru măsurile provizorii luate în cazul în care acțiunea principală a reclamantului este respinsă, ci numai dacă se dovedește că reclamantul a acționat din culpă gravă (=cu rea-credință). Dacă reclamantul nu a fost în culpă ori a avut o culpă uşoară, instanţa, în raport cu circumstanţele concrete, poate fie să refuze obligarea sa la despăgubirile cerute de pârât, fie să dispună reducerea acestora.

Reglementări speciale/ derogatorii în cazul presei scrise sau audiovizuale

Atât în art. 255 din ncc, în care sunt cuprinse măsurile provizorii ce pot fi luate de instanță, cât și în art. 253 din ncc, în care sunt menționate măsurile „definitive” (remediile pentru încălcarea dreptului), există prevederi cu caracter special privind mass-media.

Scopul acestor prevederi speciale este de a nu intra în coliziune cu Constituția care, în art. 30 alin. 2, interzice cenzura de orice fel, ca act de interzicere/ condiționare înainte de publicarea/difuzarea unei știri/ informații/ creații.

Esența reglementării derogatorii privind presa în cazul măsurilor provizorii este că instanța nu va putea dispune măsura provizorie a interzicerii săvârşirii faptei ilicite, dacă aceasta este iminentă, adică nu va putea, nici cu titlu provizoriu, să interzică înainte de publicare/difuzare o știre/ informație/ creație etc.
 
Regula prevăzută în art. 255 din ncc este că, în orice caz de încălcare a unui drept nepatrimonial, instanța poate lua măsura provizorie a interzicerii provizorii a încălcării dreptului sau a încetării provizorii a încălcării dreptului.

În cazul interzicerii provizorii a încălcării dreptului, atunci când încălcarea urmează să fie comisă de presă, se pune problema interzicerii unei emisiuni/ a unui articol înainte de difuzare/ publicare, deci se pune problema cenzurii.

Din acest motiv, art. 255 al. 3 din ncc prevede în teza finală că dispoziţiile art. 253 alin. 2 din ncc (care se referă la măsurile definitive, finale care pot fi luate de instanță) rămân aplicabile și în cazul măsurilor provizorii. Cu alte cuvinte, atunci când dreptul nepatrimonial este încălcat prin libera exprimare (care include presa) instanţa nu poate dispune interzicerea săvârşirii faptei ilicite, dacă aceasta este iminentă, nici ca măsură provizorie și nici ca măsură definitivă. Deci, în niciun caz, instanța nu poate interzice înainte de publicare/difuzare o știre/ informație/ creație etc.

Ceea ce poate dispune instanța ca măsura provizorie când este vorba de libera exprimare, pe lângă măsurile provizorii pentru a asigura conservarea probelor, este numai încetarea provizorie a încălcării dreptului, nu și interzicerea înainte de publicare/difuzare.

În cazul încetării provizorii a încălcării dreptului, aspectele legate de cenzură nu mai sunt atât de pregnante ca în cazul interzicerii înainte de difuzare/publicare, întrucât încetarea se referă la ceva a cărui difuzare deja s-a consumat dar produce efecte în mod continuu (de exemplu, publicarea unui articol defăimător pe un sit; prezența pe internet a articolului defăimător produce în permanență prejudicii) ori a început dar nu s-a consumat integral (publicarea/difuzarea pe fragmente/episoade ale unui articol sau ale unei emisiuni cu caracter defăimător).

Totuși, și în acest caz, al măsurii încetării provizorii a încălcării dreptului, ncc prevede dispoziții derogatorii pentru presă, în sensul că, în cazul prejudiciilor aduse prin mijloacele presei scrise sau audiovizuale, instanţa judecătorească nu poate să dispună încetarea, cu titlu provizoriu, a acţiunii prejudiciabile decât dacă sunt întrunite cumulativ următoarele 3 condiții: 
- 1. Prejudiciile cauzate reclamantului sunt grave (este vorba de un prejudiciu mai serios, prin consecințele sale, decât „prejudiciul greu de reparat” prevăzut de lege. Doar instanța este cea care va aprecia, în raport de condițiile concrete ale cauzei, dacă un prejudiciu este „grav” sau doar „greu de reparat”.
- 2. Acţiunea care lezează dreptul (=difuzarea/ publicarea) să nu fie în mod evident justificată, potrivit art. 75 din ncc (cu alte cuvinte, dacă atingerile aduse vieții private, demnității, imaginii sunt în mod vădit conforme cu jurisprudența CEDO în materie, ele nu pot constitui temei legal pentru luarea măsurii provizorii a încetării încălcării dreptului, adică a sistării/ întreruperii difuzării/publicării articolului/ emisiunii/ creației/ informației). 
- 3. Măsura încetării provizorii să nu apară ca fiind disproporţionată în raport cu încălcarea comisă. Acest principiu, al proporționalității măsurii luate, este nou introdus în legislația internă și este în mod evident rezultatul asimilării (e adevărat, înceată) a principiilor, reglementărilor și jurisprudenței ce rezultă din Convenția Europeană a Drepturilor Omului.

Subliniem că, în cazul presei, dacă măcar una dintre cele 3 condiții expuse mai sus nu este îndeplinită (prejudiciu grav, lezare vădit nejustificată în raport de CEDO, caracter proporțional al măsurii), instanța nu poate lua în mod corect măsura provizorie a încetării încălcării dreptului.

Precizăm, și în cazul măsurilor provizorii prevăzute în art  255 din ncc, că acestea pot fi luate și când reclamant este o persoană juridică, întrucât, pe de o parte, art. 255 nu se referă expres la persoana fizică, ci la „persoană” (care poate însemna și persoana juridică, întrucât se aplică principiul că, acolo unde legea nu distinge, nici noi nu putem distinge), iar, pe de altă parte, art. 257 din ncc prevede expres că dispoziţiile Titlului V – „Apărarea drepturilor nepatrimoniale” (art. 252 – 256 din ncc) se aplică prin asemănare şi drepturilor nepatrimoniale ale persoanelor juridice.
Art. 256 - „Decesul titularului dreptului nepatrimonial”

Art. 256 din ncc poartă denumirea „Decesul titularului dreptului nepatrimonial” și consacră dreptul succesorilor unei persoane decedate de a acţiona în justitie pentru restabilirea oricărui drept nepatrimonial încălcat.

Succesorii pot să:
Continue o acțiune în justiție; aceasta presupune că titularul dreptului, înainte de a deceda, a formulat acțiune pentru apărarea dreptului său. Succesorii pot continua această acțiune.
Pornească o acțiune în justiție; aceasta presupune că, până la data decesului, titularul dreptului nu formulase o acțiune în justitie pentru apărarea dreptului său. Succesorii pot să formuleze și să introducă la instanță o astfel de acțiune, în numele titularului.

Întrucât legea (art. 256 al. 1 din ncc) nu face distincție, dreptul succesorilor de a continua/porni o astfel de acțiune este recunoscut pentru repararea încălcării oricăruia dintre drepturile nepatrimoniale.

Precizăm că dezvoltări despre alin. 2 al art. 256 din ncc, care se referă la succesorii care pot formula/porni o acțiune pentru restabilirea integrităţii memoriei unei persoane decedate, am prezentat la comentariile privind art. 79 din ncc, denumit  „Interzicerea atingerii memoriei persoanei decedate”.
Art. 257 - „Apărarea drepturilor nepatrimoniale ale 		 	persoanei juridice”

Art. 257 din ncc poartă denumirea „Apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei juridice” și prevede explicit că o persoană juridică poate avea și drepturi nepatrimoniale, drepturi care, o mare perioadă de timp, au fost considerate ca putând aparține numai ființei umane, de care sunt legate inerent, nu și unei construcții juridice.

Astfel, art. 257 din ncc prevede că dispoziţiile Titlului V – „Apărarea drepturilor nepatrimoniale” (art. 252 – 256 din ncc) se aplică prin asemănare şi drepturilor nepatrimoniale ale persoanelor juridice.

Din păcate, ncc nu prevede expres și care sunt drepturile nepatrimoniale ale persoanei juridice, ci doar recunoaște expres existența unor astfel de drepturi. Aceasta înseamnă că revine jurisprudenței și doctrinei rolul de a suplini acest „gol” de reglementare din ncc. 

În acest context, se poate susține că drepturile nepatrimoniale ale persoanei juridice sunt, în primul rând:
- dreptul la denumire (similar dreptului la nume al persoanei fizice);
- dreptul la propria imagine.

Întrucât art. 257 din ncc prevede, ca principiu, că apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei juridice se face asemănător cu apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanelor fizice, se poate extinde această asemănare, fără a greși prea mult, și în privința art. 58 și 59 din ncc, în care sunt indicate drepturile inerente ființei umane/drepturi ale personalităţii: dreptul la viaţă, la sănătate, la integritate fizică şi psihică, la demnitate, la propria imagine, la respectarea vieţii private, dreptul la nume, la domiciliu, la reşedinţă, precum şi alte asemenea drepturi recunoscute de lege.

Prin urmare și persoana juridică poate beneficia de protecția oricăruia dintre drepturile menționate mai sus în cazul persoanei fizice, desigur într-o formă specifică și în masura în care aceste drepturi sunt compatibile cu noțiunea de persoană juridică. De exemplu, despre protecția dreptului la sănătate se poate discuta destul e puțin, spre deloc, în cazul persoanei juridice.

Desigur, atunci când se are în vedere libertatea de exprimare, este evident că dreptul nepatrimonial a cărui încălcare va fi cel mai frecvent invocată de către persoana juridică este dreptul la propria imagine, care va include, în mod natural, și elemente ce țin, în cazul persoanei fizice, de respectarea onoarei și reputației.
 
În cazul în care aceste drepturi nepatrimoniale sunt încălcate, persoana juridică poate pretinde, potrivit art. 254-255 din ncc, daune materiale sau morale, precum şi orice alte măsuri necesare pentru repararea integrală a prejudiciului. 

Din acest motiv, apărările ce pot fi făcute atunci când o persoană fizică susține că a fost prejudiciată prin libera exprimare rămân valabile, în esență, și în cazul în care o persoană juridică susține că a fost prejudiciată prin libera exprimare. 

ANEXA 

ARTICOLE DIN NOUL COD CIVIL CARE VIZEAZĂ LIBERTATEA DE EXPRIMARE

CAPITOLUL II
Respectul fiinţei umane şi al drepturilor ei inerente
SECŢIUNEA a 3-a
  Respectul vieţii private şi al demnităţii persoanei umane

    Dreptul la libera exprimare

   Art. 70. - (1) Orice persoană are dreptul la libera exprimare.
   (2) Exercitarea acestui drept nu poate fi restrânsă decât în cazurile şi limitele prevăzute la art. 75.

    Dreptul la viaţa privată

   Art. 71. - (1) Orice persoană are dreptul la respectarea vieţii sale private.
   (2) Nimeni nu poate fi supus vreunor imixtiuni în viaţa intimă, personală sau de familie, nici în domiciliul, reşedinţa sau corespondenţa sa, fără consimţământul său ori fără respectarea limitelor prevăzute la art. 75.
   (3) Este, de asemenea, interzisă utilizarea, în orice mod, a corespondenţei, manuscriselor sau a altor documente personale, precum şi a informaţiilor din viaţa privată a unei persoane, fără acordul acesteia ori fără respectarea limitelor prevăzute la art. 75.

    Dreptul la demnitate

   Art. 72. - (1) Orice persoană are dreptul la respectarea demnităţii sale.
   (2) Este interzisă orice atingere adusă onoarei şi reputaţiei unei persoane, fără consimţământul acesteia ori fără respectarea limitelor prevăzute la art. 75.

    Dreptul la propria imagine

   Art. 73. - (1) Orice persoană are dreptul la propria imagine.
   (2) În exercitarea dreptului la propria imagine, ea poate să interzică ori să împiedice reproducerea, în orice mod, a înfăţişării sale fizice ori a vocii sale sau, după caz, utilizarea unei asemenea reproduceri. Dispoziţiile art. 75 rămân aplicabile.

    Atingeri aduse vieţii private

   Art. 74. - Sub rezerva aplicării dispoziţiilor art. 75, pot fi considerate ca atingeri aduse vieţii private:
intrarea sau rămânerea fără drept în locuinţă sau luarea din aceasta a oricărui obiect fără acordul celui care o ocupă în mod legal;
interceptarea fără drept a unei convorbiri private, săvârşită prin orice mijloace tehnice, sau utilizarea, în cunoştinţă de cauză, a unei asemenea interceptări;
captarea ori utilizarea imaginii sau a vocii unei persoane aflate într-un spaţiu privat, fără acordul acesteia;
difuzarea de imagini care prezintă interioare ale unui spaţiu privat, fără acordul celui care îl ocupă în mod legal;
ţinerea vieţii private sub observaţie, prin orice mijloace, în afară de cazurile prevăzute expres de lege;
difuzarea de ştiri, dezbateri, anchete sau de reportaje scrise ori audiovizuale privind viaţa intimă, personală sau de familie, fără acordul persoanei în cauză;
difuzarea de materiale conţinând imagini privind o persoană aflată la tratament în unităţile de asistenţă medicală, precum şi a datelor cu caracter personal privind starea de sănătate, problemele de diagnostic, prognostic, tratament, circumstanţe în legătură cu boala şi cu alte diverse fapte, inclusiv rezultatul autopsiei, fără acordul persoanei în cauză, iar în cazul în care aceasta este decedată, fără acordul familiei sau al persoanelor îndreptăţite;
utilizarea, cu rea-credinţă, a numelui, imaginii, vocii sau asemănării cu o altă persoană;
difuzarea sau utilizarea corespondenţei, manuscriselor ori a altor documente personale, inclusiv a datelor privind domiciliul, reşedinţa, precum şi numerele de telefon ale unei persoane sau ale membrilor familiei sale, fără acordul persoanei căreia acestea îi aparţin sau care, după caz, are dreptul de a dispune de ele.

    Limitele

   Art. 75. - (1) Nu constituie o încălcare a drepturilor prevăzute în această secţiune atingerile care sunt permise de lege sau de convenţiile şi pactele internaţionale privitoare la drepturile omului la care România este parte.
   (2) Exercitarea drepturilor şi libertăţilor constituţionale cu bună-credinţă şi cu respectarea pactelor şi convenţiilor internaţionale la care România este parte nu constituie o încălcare a drepturilor prevăzute în prezenta secţiune.

    Prezumţia de consimţământ

   Art. 76. - Când însuşi cel la care se referă o informaţie sau un material le pune la dispoziţia unei persoane fizice ori persoane juridice despre care are cunoştinţă că îşi desfăşoară activitatea în domeniul informării publicului, consimţământul pentru utilizarea acestora este prezumat, nefiind necesar un acord scris.

    Prelucrarea datelor personale

   Art. 77. - Orice prelucrare a datelor cu caracter personal, prin mijloace automate sau neautomate, se poate face numai în cazurile şi condiţiile prevăzute de legea specială.

SECŢIUNEA a 4-a
  Respectul datorat persoanei şi după decesul său

    Respectul datorat persoanei decedate

   Art. 78. - Persoanei decedate i se datorează respect cu privire la memoria sa, precum şi cu privire la corpul său.
    Interzicerea atingerii memoriei persoanei decedate

   Art. 79. - Memoria persoanei decedate este protejată în aceleaşi condiţii ca şi imaginea şi reputaţia persoanei aflate în viaţă.

TITLUL V
  Apărarea drepturilor nepatrimoniale
    Ocrotirea personalităţii umane

   Art. 252. - Orice persoană fizică are dreptul la ocrotirea valorilor strâns legate de fiinţa umană, cum sunt viaţa, sănătatea, integritatea fizică, demnitatea, intimitatea vieţii private, creaţia ştiinţifică, artistică, literară sau tehnică, precum şi a oricăror alte drepturi nepatrimoniale.

    Mijloacele de apărare

   Art. 253. - (1) Persoana fizică ale cărei drepturi nepatrimoniale au fost lezate ori ameninţate poate cere oricând instanţei:
interzicerea săvârşirii faptei ilicite, dacă aceasta este iminentă;
încetarea încălcării şi interzicerea pentru viitor, dacă aceasta durează încă;
constatarea caracterului ilicit al faptei săvârşite, dacă tulburarea pe care a produs-o subzistă.
   (2) Prin excepţie de la prevederile alin. (1), în cazul lezării prin exercitarea dreptului la libera exprimare, instanţa poate dispune numai măsurile prevăzute la alin. (1) lit. b) şi c).
   (3) Totodată, cel care a suferit o încălcare a unor asemenea drepturi poate cere instanţei să îl oblige pe autorul faptei să îndeplinească orice măsuri socotite necesare de către instanţă spre a ajunge la restabilirea dreptului atins, cum sunt:
obligarea autorului, pe cheltuiala sa, la publicarea hotărârii de condamnare;
orice alte măsuri necesare pentru încetarea faptei ilicite sau pentru repararea prejudiciului cauzat.
   (4) De asemenea, persoana prejudiciată poate cere despăgubiri sau, după caz, o reparaţie patrimonială pentru prejudiciul, chiar nepatrimonial, ce i-a fost cauzat, dacă vătămarea este imputabilă autorului faptei prejudiciabile. În aceste cazuri, dreptul la acţiune este supus prescripţiei extinctive.

Apărarea dreptului la nume

Art. 254. -  (1) Cel al cărui nume este contestat poate să ceară instanţei judecătoreşti recunoaşterea dreptului său la acel nume.
(2) De asemenea, cel care este lezat prin uzurparea, în tot sau în parte, a numelui său poate să ceară oricând instanţei judecătoreşti să dispună încetarea acestei atingeri nelegitime.
(3) Dispoziţiile prezentului articol se aplică, în mod corespunzător, şi apărării dreptului la pseudonim, ales în condiţiile legii.

    Măsurile provizorii

   Art. 255. - (1) Dacă persoana care se consideră lezată face dovada credibilă că drepturile sale nepatrimoniale fac obiectul unei acţiuni ilicite, actuale sau iminente şi că această acţiune riscă să îi cauzeze un prejudiciu greu de reparat, poate să ceară instanţei judecătoreşti luarea unor măsuri provizorii.
   (2) Instanţa judecătorească poate să dispună în special:
   a) interzicerea încălcării sau încetarea ei provizorie;
   b) luarea măsurilor necesare pentru a asigura conservarea probelor.
  (3) În cazul prejudiciilor aduse prin mijloacele presei scrise sau audiovizuale, instanţa judecătorească nu poate să dispună încetarea, cu titlu provizoriu, a acţiunii prejudiciabile decât dacă prejudiciile cauzate reclamantului sunt grave, dacă acţiunea nu este în mod evident justificată, potrivit art. 75, şi dacă măsura luată de instanţă nu apare ca fiind disproporţionată în raport cu prejudiciile cauzate. Dispoziţiile art. 253 alin. (2) rămân aplicabile.
   (4) Instanţa soluţionează cererea potrivit dispoziţiilor privitoare la ordonanţa preşedinţială, care se aplică în mod corespunzător. În cazul în care cererea este formulată înainte de introducerea acţiunii de fond, prin hotărârea prin care s-a dispus măsura provizorie se va fixa şi termenul în care acţiunea în fond trebuie să fie introdusă, sub sancţiunea încetării de drept a acelei măsuri. Dispoziţiile alin. (6) sunt aplicabile.
   (5) Dacă măsurile luate sunt de natură să producă un prejudiciu părţii adverse, instanţa îl poate obliga pe reclamant să dea o cauţiune în cuantumul fixat de aceasta, sub sancţiunea încetării de drept a măsurii dispuse.
   (6) Măsurile luate potrivit prezentului articol anterior introducerii acţiunii în justiţie pentru apărarea dreptului nepatrimonial încălcat încetează de drept, dacă reclamantul nu a sesizat instanţa în termenul fixat de aceasta, dar nu mai târziu de 30 de zile de la luarea acestora.
   (7) Reclamantul este ţinut să repare, la cererea părţii interesate, prejudiciul cauzat prin măsurile provizorii luate, dacă acţiunea de fond este respinsă ca neîntemeiată. Cu toate acestea, dacă reclamantul nu a fost în culpă ori a avut o culpă uşoară, instanţa, în raport cu circumstanţele concrete, poate fie să refuze obligarea sa la despăgubirile cerute de partea adversă, fie să dispună reducerea acestora.
   (8) Dacă partea adversă nu solicită daune-interese, instanţa va dispune eliberarea cauţiunii, la cererea reclamantului, prin hotărâre dată cu citarea părţilor. Cererea se judecă potrivit dispoziţiilor privitoare la ordonanţa preşedinţială, care se aplică în mod corespunzător. În cazul în care pârâtul se opune la eliberarea cauţiunii, instanţa va fixa un termen în vederea introducerii acţiunii de fond, care nu poate fi mai lung de 30 de zile de la data pronunţării hotărârii, sub sancţiunea încetării de drept a măsurii de indisponibilizare a sumei depuse cu titlu de cauţiune.

    Decesul titularului dreptului nepatrimonial

   Art. 256. - (1) Acţiunea pentru restabilirea dreptului nepatrimonial încălcat poate fi continuată sau pornită, după moartea persoanei vătămate, de către soţul supravieţuitor, de oricare dintre rudele în linie dreaptă ale persoanei decedate, precum şi de oricare dintre rudele sale colaterale până la gradul al patrulea inclusiv.
   (2) Acţiunea pentru restabilirea integrităţii memoriei unei persoane decedate poate fi pornită de cei prevăzuţi la alin. (1).

    Apărarea drepturilor nepatrimoniale ale persoanei juridice

   Art. 257. - Dispoziţiile prezentului titlu se aplică prin asemănare şi drepturilor nepatrimoniale ale persoanelor juridice.

   CAPITOLUL VI
  Obligaţiile

    Legea aplicabilă obligaţiilor contractuale

   Art. 2.640. - (1) Legea aplicabilă obligaţiilor contractuale se determină potrivit reglementărilor dreptului comunitar.
   (2) În materiile care nu intră sub incidenţa reglementărilor comunitare sunt aplicabile dispoziţiile prezentului Cod civil privind legea aplicabilă actului juridic, dacă nu se prevede altfel prin convenţii internaţionale sau prin dispoziţii speciale.

    Legea aplicabilă obligaţiilor extracontractuale

   Art. 2.641. - (1) Legea aplicabilă obligaţiilor extracontractuale se determină potrivit reglementărilor dreptului comunitar.
   (2) În materiile care nu intră sub incidenţa reglementărilor comunitare se aplică legea care cârmuieşte fondul raportului juridic preexistent între părţi, dacă nu se prevede altfel prin convenţii internaţionale sau prin dispoziţii speciale.

    Răspunderea pentru atingeri aduse personalităţii

   Art. 2.642. - (1) Pretenţiile de reparaţii întemeiate pe o atingere adusă vieţii private sau personalităţii, inclusiv prin mass-media sau orice alt mijloc public de informare, sunt cârmuite, la alegerea persoanei lezate, de:
   a) legea statului reşedinţei sale obişnuite;
   b) legea statului în care s-a produs rezultatul păgubitor;
   c) legea statului în care autorul daunei îşi are reşedinţa obişnuită ori sediul social.
   (2) În cazurile prevăzute la alin. (1) lit. a) şi b) se cere şi condiţia ca autorul daunei să fi trebuit în mod rezonabil să se aştepte ca efectele atingerii aduse personalităţii să se producă în unul dintre acele două state.
   (3) Dreptul la replică împotriva daunelor aduse personalităţii este supus legii statului în care a apărut publicaţia sau de unde s-a difuzat emisiunea.

Publicat în 2014

CC BY 3.0
ActiveWatch - Agenţia de Monitorizare a Presei
Membră a Reţelei Reporteri fără Frontiere și IFEX

Calea Plevnei nr. 98, bl. 10C, sector 1, București; CP 2 OP 67
021 313 40 47 021 637 37 67
office@activewatch.ro

www.activewatch.ro blog.activewatch.ro www.facebook.com/ActiveWatch